részlet

A fordítás alapja:

Julia Samuel: Every family has a story: How we inherit love and loss

First published in Great Britain in 2022 by Penguin Books.

Copyright © Julia Samuel, 2022

Fordította: © Dufka Hajnalka, 2023

Lektor: Megyeri Zsuzsanna

Szerkesztette: Darida Benedek

Borítóterv: Ambrus Bori

Szerzőfotó: Harry Soames

HVG Könyvek, Budapest, 2023

Kiadóvezető: Budaházy Árpád

Felelős szerkesztő: Krausz Veronika

www.hvgkonyvek.hu

ISBN 978 963 565 469 7

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti úton vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Kiadja a HVG Kiadó Zrt., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Felelős kiadó: Szauer Péter

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Catherine-nek
és Rachelnek szeretettel

Tartalom

Bevezetés

1. A terápia

2. A Wynne család

3. A Singh és a Kelly család

4. A Thompson család

5. A Taylor és a Smith család

6. A Browne és a Francis család

7. A Rossi család

8. A Berger család

9. A Craig és a Butowski család

10. Összefoglalás

11. A család jóllétének tizenkét alappillére

12. A család rövid története

Függelék

Problémás gyermekkori élmények kérdőív

A „Tudod-e, hogy…?” értékelési rendszer

Tíz kulcskérdés

EMDR

Felhasznált irodalom

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Név- és tárgymutató

A szerzőről

Bevezetés

Minden családnak megvan a maga története. A szeretet, a veszteség, az öröm és a fájdalom története.

Annak a családnak a története, amelybe én születtem, kivételes kiváltságok és többszörös traumák története. De nálunk nem volt szokás mesélni. Nem volt jellemző a múlthoz vagy az aktuális eseményekhez narratívát, értelmezést rendelni, vagy arról beszélni, hogyan birkózzunk meg velük. A szüleim a II. világháború idején voltak fiatal felnőttek. Az apám a haditengerészetnél szolgált, az anyám pedig a Women’s Land Army* kötelékében dolgozott. A sérüléseik azonban máshonnan fakadnak. Az anyám szülei és két testvére váratlanul, hirtelen haltak meg, még anyám huszonegy éves kora előtt. Az apám apja és fivére szintén elhunyt, minden előzmény nélkül, még apám fiatalkorában. Mindkettejük apja az I. világháborúban harcolt.

Kortársaik nagy részéhez, és az én babyboomer generációm tagjaihoz hasonlóan ők is egyszerűen csak alávetették magukat a túlélés és utódnemzés íratlan parancsának. Bámulatra méltó kitartás, szívósság és bátorság jellemezte őket. A túléléshez vezető út, az egyetlen, amely nyitva állt előttük, az volt, ha felejtenek és továbblépnek. Azt az elvet követték, hogy amiről nem beszélünk és amire nem gondolunk, az nem is fáj. A gyerekkorom, ahogy a nemzedékemhez tartozóké általában, másról sem szólt, mint a színlelésről, a sebezhetőség elrejtéséről, és igen, a rezzenéstelen arckifejezés törvényéről. Ám ha nem szembetűnő is – vagy talán különösen akkor, amikor nem szembetűnő –, a bennünk lévő szeretet és veszteség lenyomata akkor is egyre összetettebbé válik bennünk. A felületes szemlélőnek szinte észrevehetetlen, de attól még bonyolult, mély és fájdalmas.

Gyakran nem vesszük észre, hogy ez az elfojtás a trauma következtében alakul ki. A traumának nincs nyelvezete. A traumának nincs időérzéke. Ott lapul a testünkben riadókészültségben, és több évtizeddel az eredeti traumatikus élmény után is belobbanhat. Gátat szab az érzelmek feldolgozásának. Nálam úgy jelentkezett, hogy a kirakó számos darabja hiányzott. Emlékszem, hogy a halott nagyszüleim, nagynénéim és nagybátyáim fényképeit nézegettem, csak vizslattam őket egy-egy jel után kutatva, hiszen lényegében semmit nem tudtam róluk. Az anyai nagyapámról idén láttam életemben az első fotót. Olyan sok volt a titok, és olyan sok minden maradt kimondatlanul, hogy visszatekintve a szüleimre azon tűnődöm: miről tudtak ők? Min gondolkodtak? Tudták, mit éreznek? A párkapcsolatukban beszéltek valaha is azokról a dolgokról, amelyek számítottak nekik? És azokat a bizonyos titkokat elmondták egymásnak vagy sem? Akkor biztosan nem, amikor én hallótávolságon belül voltam.

Ezért szüntelenül vizslattam és figyeltem a jeleket. Mint kiderült, ez ideális közeg volt egy pszichoterapeuta cseperedéséhez: mindig kíváncsi voltam, élénken figyeltem, és kifejezetten érdekelt, mi történik a felszín alatt. Olyan voltam, mint egy nyomozó, aki a porban vizsgálódik lábnyomok után kutatva.

A szüleim már meghaltak. E könyv megírása során az irántuk érzett szeretetem és megértésem átalakult és tovább erősödött. Bennem élnek tovább, és folyamatosan alakítanak és hatnak rám, ahogy minden jelentős kapcsolatunk. Végtelen hálát érzek irántuk. Tőlük tanultam számtalan létfontosságú készséget, viselkedést és létezésmódot, amelyek jó szolgálatot tesznek nekem. Még mindig élvezem a hatalmas lehetőségek előnyeit, amelyeket nekik köszönhetek.

Azért döntöttem úgy, hogy megírom ezt a könyvet, mert minden egyes eddigi kliensem a saját családjára összpontosít. Tudni akarják, miért vannak nehézségeik a rokonaikkal való kapcsolatukban, vagy elmondják, miért szeretik őket, és a két véglet között minden egyéb variáció előfordul. Nem különbözöm én sem a klienseimtől. A saját terápiám során rengeteg időt töltöttem a származási családommal kapcsolatos kutakodással, illetve a jelenlegi családom tanulmányozásával, és megkíséreltem megérteni, mi miért történt.

A családok szerepe manapság

A „szűk család” kifejezés (vagyis két szülő, jellemzően házaspár és a gyerekeik) többé nem írja le pontosan az Egyesült Királyságban élő 19 millió családot. Egy család számos formációban létezhet: léteznek egyedülálló szülős családok, egynemű szülős családok, örökbe fogadott gyereket nevelő családok, tágabb családok, poliamor szülős családok, mozaikcsaládok; családok, amelyekben nincs gyerek, és barátok alkotta családok, amelyekben a családtagok között nincs vérségi kötelék.

A múltban a család központi feladata és funkciója a gyereknevelés volt. Azóta hatalmas társadalmi változások történtek, hogy sokkal több anya dolgozik, és kevesebb gyerek születik. Mivel tovább élünk, a gyerekek felneveléséhez felnőtt életünknek csak a felére van szükségünk. Ezért sokkal tovább maradunk az eredeti családunkban felnőttként, mint a múltban jellemző volt, viseljük az ebből fakadó terheket, és élvezzük a helyzet áldásait is. Mindenki, aki e különféle modellekkel jellemezhető családokban él, a saját helyzetét a rá jellemző módon kezeli. Hogy pontosan hogyan, abban a genetikai és környezeti tényezők, valamint a tapasztalatok egyaránt szerepet játszanak.

Szerettem volna jobban megvizsgálni e családtípusokat, hogy kiderítsem, mi miért van, és feltegyek néhány kérdést: hogyan tudnak egyes családok óriási megpróbáltatások ellenére is szárnyalni és gyarapodni, míg mások szétszakadnak? Mi jelezheti előre a családi problémákat? Vajon miért kerget minket őrületbe a családunk?

Ebben a könyvben kísérletet teszünk e kérdések körbejárására, illetve a minél alaposabb megértésükre. Nem arról lesz szó, hogyan lehet tökéletessé tenni a családunkat. Ilyen nem is létezik. Minden család a jól funkcionáló – rosszul funkcionáló spektrumon helyezkedik el valahol, a belső és külső stresszoroktól függően. Ehelyett elmesélem, min ment keresztül nyolc család, amikor a tagjai egy-egy kihívással kerültek szembe, és hogyan öröklődtek tovább a velük történtek több generáción át. Gyakran alulbecsüljük, mekkora hatással van egy generáció a következő nemzedékre. Az adott generáció megoldatlan problémái továbbadódhatnak, és fokozhatják a következő nemzedék tagjaiban a mindennapi élet jelentette feszültségeket.

A családok folyamatosan alakulnak, ezért annyira bonyolultak, és ezért olyan nehéz rajtuk dolgozni. Miközben az idősebb generáció tagjai az öregedéssel küszködnek, a felnőtt gyerekeik azzal szembesülnek, hogy az ő gyerekeik éppen kirepülnek, a fiatalok pedig a felnőttkort tanulják, és éppen felnőtté válnak. Manapság a négy szakaszból álló, normatív családi életciklusmodell – alapítás (házasság), bővülés (gyerekek), létszámcsökkenés (a gyerekek elhagyják a szülői otthont), család felbomlása (a társ halála) – egyáltalán nem minden családra jellemző. A kapcsolatok gyakran válással végződnek, a gyerekek úgy döntenek, hogy nem repülnek ki a szülői házból, vagy néhány év elteltével visszatérnek, esetleg nincsenek is gyerekek. Az itt bemutatott történetekből láthatjuk, hogy a családoknak időnként össze kell tartaniuk, máskor meg a családtagoknak háttérbe kell húzódniuk. Ez a tánc – az előre- és hátralépések váltakozása családként, a harmónia keresése, miközben teret hagyunk a különbözőségeknek – a stabilitás kulcsa.

Egyáltalán nem véletlen, hogy ennyire rabul ejtett ez a téma: a család rengeteget számít. A család gyakorolja az egyetlen és legfontosabb hatást a gyerekek életére és arra, hogy mivé válnak. A gyerekek magukkal viszik a kiszámítható szeretetet a felnőttkorba is, hiszen ez fokozza az érzelmi, testi és lelki jóllétünket, és felnőttként ez teszi lehetővé, hogy boldog, egészséges és termékeny életet éljünk. Ideális esetben a család az a biztonságos hely, ahol teljesen önmagunk lehetünk, minden gyarlóságunkkal és hibánkkal lehetünk jelen, és ahol mindezek ellenére mégis szeretnek és teljesen megértenek minket. Ha minden jól megy, a család olyan hely lehet, ahol mindenki előtt teljes egészében ismert, honnan indultunk, és milyen légkörben nőttünk fel.

A jóllétünk középpontjában a kapcsolat áll. Az életminőségünk a kapcsolataink minőségének függvénye. John Bowlby kötődéselméletét jól ismerő terapeutaként úgy vélem, hogy minden „kapcsolatainkra jellemző dolgot” a családunkra vezethetünk vissza. A család jelenti a középpontot, ott dől el, hogyan tanulunk meg kapcsolódni egymáshoz, és hogyan kezeljük az érzelmeket életünk minden területén: önmagunkkal, a szerelemmel, barátokkal kapcsolatban, a munkahelyen – és persze a családunkban is. A hiedelmeink és értékrendünk alapja a családunkon keresztül programozódik belénk, akár ezek szerint élünk, akár lázadunk a családi rendszer ellen. Sőt mi több, önértékelésünket is a családból hozzuk: alapvetően vagy értékesnek tartjuk magunkat, vagy nem.

Donald Winnicott, a kiváló gyermekgyógyász és pszichoanalitikus kifejezésével élve, ha „elég jó”1 a családunk, akkor az életünk tartóoszlopaként működik, és olyan alapot biztosít, amely szilárdan tart, amikor az élet viszontagságaival szembesülünk. Ha a családunk jól működik, amikor csak nehézségünk támad, bátran fordulhatunk a családtagjainkhoz, támogatóan mögöttünk állnak. Érezzük bármennyire barátságtalannak a külvilágot, ha ott minden atomjaira hullik is, az otthon és a család menedék lehet, ahol gyógyulhatunk és újra erőt meríthetünk.

Talán nem tartjuk a kapcsolatot a családunkkal, az mégis a részünk, genetikailag, az emlékeinkben és a tudatalattinkban él. Soha nem hagyhatjuk el úgy, ahogy egy partnert vagy barátot.

A kivételes családok átlagos családok

A családok, amelyekről írok, egyszerre kivételesek és átlagosak. Úgy vélem, választhattam volna bármely családot történetük bármely pontján, és együtt rengeteget feltártunk volna mindabból, ami rejtve marad a családtagok külvilágnak mutatott énje mögött – amiből tudásukat merítik, és ami hat rájuk. Olyasmikre gondolok, mint a „kísértetek a bölcsődéből”, a gyerekkorban őket ért hatások, a szüleik és a nagyszüleik, vagy hogy miként szembesítik önmagukkal kapcsolatban a saját gyerekeik erőnek erejével őket olyasmivel, amit addig nem mertek meglátni. Amit találnánk, az csakis rájuk jellemző, ugyanakkor bizonyos szempontból mindannyiunk számára ismerős lenne.

Az önmagukkal kapcsolatos további igazságok felismerése tisztánlátást hozott klienseimnek, és magabiztosabbá tette őket – és minden más családnál is ugyanezt a hatást értük volna el –, és immár jobban boldogulhatnak az élet rengeteg viszontagsága közepette.

Érdekes, hogy a családokban a legtöbb dolognak, amelyekről szó esik, nincs semmi következménye, és sok minden, ami valóban számít, kimondatlan marad. Vagyis a képzeletünk az ismeretlenben, ijesztő terepen kalandozik: a történetek, amelyeket magunknak mesélünk, tele vannak ismeretlen részletekkel és feltételezésekkel. Mivel tudom, hogy a forgatókönyvek továbbadódnak a következő generációknak, különösen érdekelt e titkok és elhallgatások ereje és hatása. Megértettem, hogy amit elutasítunk magunkban és egy sötét és meg nem nevezett helyre száműzünk, az jó eséllyel egyre csak forr, és rombolóvá vagy veszélyessé válhat.

A klienseim nem azért jöttek hozzám, mert a múltban gyökerező sebeikkel kapcsolatban akartak dűlőre jutni egy terápia során. A fájdalmas jelenük miatt kerestek meg. Mégis azt tártuk fel, hogy a jelenük ezer szállal kötődik a múltjukhoz. Sok egyéb mellett egyértelműen láttam, hogyan lehet továbbadni a traumát a következő nemzedék tagjainak.

Tisztában voltam az elmélettel, hogy ha egy traumatikus élménnyel nem foglalkoznak és nem dolgoznak egy adott generációban, akkor az tovább él a következő nemzedékben, míg csak valaki nem érzi magát késznek a fájdalom átérzésére. Ismertem az epigenetikával kapcsolatos kutatásokat is: hogy miként változtathatja meg egy trauma a kémiai töltést a testünk alapvető működését irányító génjeiben, és ennek hatására hogyan válnak fokozottabbá a külső eseményekre adott reakcióink, valamint hogyan kapcsolgatja az „üss/fuss/ne mozdulj” parancsokat adó részét az agyunknak, vagyis az amigdalánknak. Felismertem, hogy az amigdala évtizedekkel a feldolgozatlan trauma után is vészjelzés módban maradhat. Például ha nem dolgozták fel a Rossi családban az öngyilkosság traumáját, az egyik unoka félelmektől szoronghat, megmagyarázhatatlan testképzavara lehet, vagy szintén megmagyarázhatatlan érzeteket tapasztalhat a testében; azt hiheti, hogy valami nem stimmel vele. Ebből először is azt a tanulságot vonhatjuk le, hogy nekünk és az utánunk jövő generációknak is sokat segít, ha felismerjük, hogy a lelki sebeink talán nem is velünk kezdődtek, és nem személyes kudarcunkként kell felfognunk mindezt. Másodszor pedig: hogy ha tudomást veszünk a fájdalmunkról és feldolgozzuk, azzal megvédjük az utánunk következő nemzedék tagjait.

Mind a nyolc bemutatott család kemény kihívásokkal szembesült, így van ez mindannyiunkkal. Gyakran a változás csúcspontjain – például halál, betegség és elválás idején – inognak meg a családok. Meglehet az a hajlam bennünk, hogy a múlthoz ragaszkodjunk, féljünk a jövőtől, és ettől a családban történt változások egyszerre fenyegetőek és izgalmasak is, minden családtag eltérő, időnként egymásnak ellentmondó módon állhat hozzájuk. Ezek a családok bebizonyították: hatalmas elkötelezettség és elszántság kell ahhoz, hogy egy családot életben tartsunk, életünk egyéb kötelezettségei elé helyezzük, és válsághelyzetben összetartsunk. Azt is megmutatták, hogy az átalakulóban lévő család lényegében a legtöbbször megköveteli tőlünk, hogy mozgósítsuk legbensőbb tartalékainkat szeretet, türelem, önismeret, idő, erőfeszítés és természetesen pénz tekintetében. Arra törekedtem, hogy rámutassak a legapróbb részletekig, mi történik egy adott családban, és hittem benne, hogy a minket jellemző legszemélyesebb és legintimebb részleteket nagyobb általánosságban és mindenkire jellemző módon is értelmezhetjük.

Generációk

Egyre inkább vonz a munka a családi rendszerekkel, mert úgy vélem, az életünk összekapcsolódik és összefügg másokéval. A változás folyamatát közös ügynek tartom. E könyvnek köszönhetően megértettem, hogy nem az határozza meg a boldogulásra való képességet, mi történik egy családdal, sokkal inkább a kapcsolatok minősége és a tagjai között működő tudatos jószándék.

Új felismerés volt, hogy a nagyszülők és szülők képesek akár felnőtt gyermekeiket is befolyásolni jó és rossz irányba is. Ezekből az esettanulmányokból láthatjuk, hogy a család jóval több, mint a tagjainak összessége. Minden családtagnak megvan a maga narratívája, ugyanakkor ezek egymással is összeadódnak, és így jön létre a családi rendszer, illetve alakul ki az életmód. Jól példázzák, hogy a családi életciklus a születéstől a kamaszkoron át a felnőtt-, majd az időskorig az emberi fejlődés elsődleges kontextusa. Csak úgy foghatunk hozzá önmagunk megértéséhez, ha áttekintjük a különböző történeteket nemzedékről nemzedékre, és megfigyeljük, hogyan hatnak egymásra.

Minden fejezetben a család az a struktúra, amely megtartja minden egyes élő generáció, három, sőt akár öt élő nemzedék érzelmi rendszerét. Nem mindegy, miként viszonyulnak a szülők és a nagyszülők, illetve a család minden egyes tagja ehhez az érzelmi rendszerhez – ez határozza meg ugyanis, mennyire vagyunk reziliensek (vagyis érzelmileg rugalmasak, ellenálló és alkalmazkodóképesek, továbbá stabilak), amikor nagy változások következnek be, vagy akár traumát jelentő veszteségek érnek.

Azt tudjuk, hogy az érzelmi rendszerek nem logikusak. Azt akarjuk, hogy a gyerekünk/szülőnk/nagyszülőnk ne aggódjon olyasmi miatt, amit mi triviálisnak tartunk – vagy épp ellenkezőleg, traumatikusnak –, de ez nem így működik. A limbikus rendszerünk feladata, hogy a testünkön végighaladó üzeneteket küldjön nekünk arról, ha biztonságban vagy veszélyben vagyunk, illetve a segítségével tapasztalhatjuk meg az élvezetet és érhetjük el, hogy a szükségleteink kielégüljenek. Fontos tudnunk, hogy az érzelmek szabadon áramolnak bennünk, akár fájdalmasak, akár örömteliek. Akkor lép fel probléma, ha az érzelmeknek gátat szabunk. A családokban a működési zavarok generációról generációra átadódnak, hiszen a szülő viselkedése mintaként áll a gyerekei előtt, és a körforgás folytatódik.

A rosszul működő család számtalan fajtáját ismerjük, és különböző szintű lehet a hibás működés. Általánosságban azt mondhatjuk, hogy olyan családról van szó, ahol több a negatív interakció, mint a pozitív. Nincs meg minden egyes családtagban megbízható módon a jó szándék, sem a kölcsönös törődés, illetve egymás támogatása. A családtagok nem tudják, hogyan kell megbirkózni a nehézségekkel: egy konfliktus addig mérgesedhet, mígnem a holtpontra jut, és ez eltarthat akár hónapokig, évekig, vagy akár generációkon keresztül. Az ilyen családok általában rugalmatlanok, merev nézeteik vannak arról, mi a jó és mi a rossz, és a kommunikáció is lezárul ahelyett, hogy teret adnának nekik. A tagok viselkedés szempontjából és élettanilag is kiszámíthatatlanok, és ha a konfliktus feloldására nem keresnek vagy találnak módot, az minden családtagnak folyamatos szenvedés forrása. Ez azt jelentheti, hogy minden családtag egyszerre érzi úgy, hogy elhagyták és csapdába is esett. A változékony jutalmazás függőséget okozó élményét élhetik meg, hiszen olykor megkapják a vágyott szeretetet és figyelmet, majd minden ok nélkül a szeretet megvonását is meg kell tapasztalniuk: mindenki megszállott készültségben áll, és várja a következő ütést.

A szélsőségesen működésképtelenségbe merevedett családok, amelyek nem mozdulnak a spektrum közepe felé jottányit sem, nagy valószínűséggel nem jelennek meg nálam. Gyakran jut eszembe a makacs tény, hogy sokszor azok kérnek a legkisebb valószínűséggel segítséget és tanácsot, akiknek a leginkább szükségük lenne rá. Vagy ami még rosszabb, hogy nekik nem elérhető.

A családi rendszerek nem pusztán a forgatókönyveket és érzelmeket határozzák meg. Közvetett és közvetlen módon a családtagok közötti viselkedés mintázatait és a kapcsolatok jellegét is befolyásolják – kinek mi a szerepe; ki van hatalmi helyzetben –, ahogy az arra vonatkozó hiedelmeket és a szabályokat is, hogy mit lehet kommunikálni, mi tilos, és milyen viselkedésnek van következménye. Ha a családi dinamika negatív, az hozzájárulhat egy adott családtag problémáihoz, és az egyéni és közös gyötrelmek egyik kiindulópontját jelentheti. Ha például egy apa gyenge, a gyereke domináns lehet. Ahelyett, hogy csak a gyenge apával foglalkoznánk, fontos az egész családi dinamikára fókuszálnunk, hiszen a család a maga egészében a változás közege.

Előfordulhat az is, hogy egyvalaki viselkedésében fejeződik ki egy rendszerszintű nehézség. Például ahol az anyagi gondokról nem minden családtag vesz tudomást, ott az egyik gyereknek kontrollálási problémái alakulhatnak ki. A családok elakadhatnak a fejlődésben a változás vagy válságok egy pontján, és a megküzdés egyes elavult mintázatait alkalmazhatják abban reménykedve, hogy ezúttal más lesz a kimenetele, majd egyszer csak arra eszmélnek, hogy még inkább nyakig ülnek a gondokban. A család egészének kell eljutni a megértésig. És időnként a megértésnél is tovább: aktív változás kell, és segítségre van szükségük a különböző viselkedésmódok elsajátításában. Amikor ezekkel a családokkal dolgoztam, megvizsgáltam minden egyes családtag közötti kapcsolati mintázatokat, és hogy mi okozhat gondot, nem pusztán a „problémás családtagot”.

Mindenkinek, aki a saját családját kezdi górcső alá venni, hasznos megvizsgálnia a családi mintázatokat és viselkedéseket, hogy megértse, min kellene alakítani. Gyakran apró, váratlan változások hoznak javulást. Például a Wynne család tagjai úgy tudtak segíteni a depressziós fiuknak, hogy vele együtt megnézték a Modern család (Modern Family)2 összes évadát.

A szeretet számít

Kulcsfontosságú a szeretet, a családok kiszámítható, megtartó erőforrása az érzelmek kezeléséhez. A szeretet minden lehetséges formájában: a képesség, hogy szeretetet adjunk, elfogadjunk, a tetteinkkel közvetítsünk, hogy ha kell, háttérbe vonuljunk, elengedjünk vagy éppen előlépjünk, szeretet az elszakadások és kibékülések során.

A családokban bekövetkezett törések és szívfájdalom hátterében gyakran a korlátozott mértékben rendelkezésre álló szeretet különféle formái iránt megnyilvánuló féltékenység és az értük való versengés áll. Leginkább szenvedésként és bántásként jelenik meg, illetve a testvérek és párok tagjai között kialakuló csatározásban, esetleg a generációk közötti rivalizálásban.

Szüntelen vita zajlik akörül, hogy az öröklés vagy a nevelés számít-e inkább a fejlődésben. Amikor megszületünk, készen kapjuk a genetikai tervrajzunkat: az intelligenciabeli kapacitásunkat, a sportosság és egyes jellemvonások lehetőségét, és tudjuk, hogy a környezetnek köszönhetően a kapott potenciál vagy kiteljesedik, vagy tompul. A puszta szerencse, hogy milyen családba születünk – bőségbe vagy szegénységbe, milyen a család története, lelki egészsége és családi mintázatai –, mind hatnak arra, hogy milyen neveltetésben részesülünk. Ám a jóllétünk kulcsa végső soron az identitásunk alapja: „Szeretnek és ide tartozom. Ez a család az otthonom, a biztos hely, történjék velem vagy a családtagjaimmal bármi.”

A saját tapasztalatomból és a könyvben bemutatott családoktól tanultak, valamint biológiailag rokonságban nem álló, illetve biológiailag is rokonságban álló családok megfigyelése alapján azt állíthatom, hogy a magunknak mondott történetek alapján dől el, kik vagyunk. Ha igaz történeteket mondanak nekünk, bízhatunk benne, hogy szeretnek, és tartozunk valahová. És akkor szárnyalunk, mindegy, milyen genetikai örökséggel vagy kapcsolatokkal születtünk.

A családok zűrösek, kaotikusak és tökéletlenek. Ahol a legjobban szeretünk, ahol a leginkább törődünk másokkal, ott is bántanak a leginkább, ott a legádázabb az ellentét, és ott követjük el a legnagyobb hibáinkat. Mégis akkor teljesedünk ki legjobban, ha a családunkat biztonságban ott tudhatjuk a szívünkben és magunk körül. Megéri az erőfeszítést, a szívfájdalmat és a küzdelmet. Ha ebben bízhatunk, a család lehet az erő, amely együtt tart minket, akkor is, ha a feje tetejére áll a világ. Nem baj, ha nagyon távol vagyunk is egymástól, ha a családunk áll a létezésünk középpontjában, akkor mindig könnyebb rátalálnunk saját egyensúlyunkra, mindegy, milyen káosz és őrület is tombol a világban.

A legjobb, amit tehetünk, hogy kiemelt jelentőséget tulajdonítunk a családunknak a szívünkben és az elménkben – meg persze az időbeosztásunkban.

* Ez az 1917-ben létrehozott civil szervezet osztotta el a brit munkaerőpiacon az I. és II. világháború alatt a nőket azon férfiak pótlására, akiket elszólítottak a hadi cselekmények. (A szerk.)

1. fejezet
A terápia

Le vagyok kötelezve a klienseimnek, akik engedélyt adtak, hogy írjak a legszemélyesebb és legnehezebb problémáikról. Igaz ugyan, hogy a történetüket mesélem el, de ne feledjük: egyszersmind a legbensőbb személyes életüket is bemutatom. Nekik ez nem csupán egy „történet”. A nagylelkűségük és bátorságuk abból a reményből fakad, hogy ha megosztják másokkal a családjuk történetét, mások talán megtudnak valamit a saját családjukról, és esetleg ennek köszönhetően sebek gyógyulhatnak be. Hiszem, hogy a kliensek és terapeuták által a terápiás szoba titkos rejtekében feltárt tudás a többiek elől túl régóta elzárt, értékes kincsesbánya.

A klienseim személyes adatait és kilétét a magánéletük védelme érdekében megváltoztattam. Egyes történetek több valódi történetből születtek, és egyetlen család kivételével minden itt közölt kapcsolatfelvételre a kliensekkel a 2020–2021-es világjárvány időszakában, a Zoom platformon került sor. Csak akkor tettem említést a Covid–19-járványról, ha az lényeges hatással volt az adott kliensre. Kiderült, hogy a Covid jelentette kihívások mellett a járványnak volt pozitív hozadéka is a terápiás folyamatra. Gyakorlati oldalról például lehetővé vált, hogy egy megbeszélt időpontban egyszerre több klienssel is találkozzam: fizikai valójában egy vagy két embernél többel egy helyiségbe kerülni, áthidalni az utazással és a különböző időbeosztások egyeztetésével járó akadályokat, egyéb körülmények között sokkal nagyobb logisztikai bravúrt igényelne. Azt is megtapasztaltam, hogy a távolról tartott terápia sokkal kevésbé elrettentő, különösen az idősebb generációhoz tartozóknak. Kiderült, hogy ha a saját otthonukban üldögélhetnek, akár egy bögre teával a kezükben, és a képernyőn más családtagokat és engem láthatnak, az igazán barátságos légkört teremt, amelyben meg tudjuk beszélni a fontos, gyakran nagyon felkavaró problémákat. Az ülés végén én mindig kilépek a Zoomból, de a családtagok még gyakran maradnak, és megbeszélik, amiről addig szó esett. Sokszor eszembe jutott, hogy szívem szerint ezeknek a beszélgetéseknek lennék a leginkább részese, és rendszeresen megkértem a családtagokat, hogy számoljanak be róluk, de soha nem tették meg. Bármennyire is sok hátulütője van annak, hogy online nincs lehetőségem elcsípni a klienseim testbeszédének zsigeri jelzéseit, valamint a változó minőségű internetes kapcsolatnak, meg annak, hogy sokszor a másik tekintete helyett az orrát vagyok kénytelen nézni, a Zoom előnyei bőven felülmúlták a hátrányait.

A családok közül több már eleve a korábbi eseteim között szerepelt. Másokat azért választottam, mert általuk sokszínűbbé tehetem a bemutatott palettát, ahogy például a Berger család vagy a Singh/Kelly család esetén, vagy mert egy bizonyos küzdelemmel szembesülnek, mint a Craig család. Minden történetet olvashatunk önmagában is, de egymás után is megismerkedhetünk velük. Az köti őket össze, hogy a családtagokban megvan a bátorság, hogy segítséget kérjenek, ha nehézségekkel szembesülnek. Felismerték, hogy azok legyőzéséhez új eszközökre van szükségük.

Ennek ellentéte, amikor azt hallom a klienseimtől, akiknek fájdalmas és nem szűnő problémáik vannak a családtagjaikkal, akik nem jönnek el terápiába, hogy a szülőjüknek vagy testvérüknek csak az lebeg a szeme előtt, hogy jól legyenek, és nem hajlandók megnézni, mi más járulhat még hozzá a gondokhoz. A berögzült állapotok fenntartása nagyon jellemző a negatív mintázatokhoz ragaszkodó családokra. Úgy vélem, hogy a könyvben bemutatott családok kiválóan példázzák: éppen az teszi őket működőképessé, hogy a szorosabb kapcsolódás és stabilitás iránt érzett vágyuk érdekében képesek az alkalmazkodásra és szempontváltásra. A terápiánk minden esetben, és általában véve is kifejezetten jó kiindulópont a felfedezéshez vagy akár e fontos készség gyakorlásához. E családok képesek az érzelmeiket kezelni, és teret is adnak az érzelmeiknek, ez a képesség pedig jelentősen hozzájárult, hogy generációkon át olyan jól boldogultak az élet kihívásai közepette.

Hasznos lehet ezzel a szemlélettel fellapoznunk Daniel Goleman Érzelmi intelligencia (Emotional Intelligence: Why It Can Matter More Than IQ)1 című könyvét. A szerző úgy határozza meg az érzelmi intelligenciát, mint saját érzelmeink azonosításának, értékelésének és kontrollálásának képességét.2 Ha nem szeretnénk a modern családi élet folyamatos stresszforrásainak csapdájában vergődni, intelligensen kell bánnunk az érzelmeinkkel. Fejlődnünk kell az önismeret terén – tudatosítanunk kell magunkban, mit érzünk és miért érezzük. Ha tudatosak vagyunk, emlékeztethetjük magunkat, amikor eluralkodik rajtunk egy érzelem, hogy más érzések és hangulatok is léteznek: nem csupán ez határoz meg minket örökre. Így képessé válunk a lelki egyensúly visszanyerését szolgáló szokások, például a tudatos jelenlét gyakorlására, vagy arra, hogy egyszerűen csak egy pillanatra kimenjünk a szobából, ami segít jobban átlátni, hogyan tudunk helyrejönni, ha valami felzaklat, és az ne a viselkedésünkben csapódjon le. Kellően fegyelmezettek tudunk lenni ahhoz, hogy a szavakat és érzéseket a helyükön kezeljük a kapcsolat érdekében, és ne támadásként reagáljunk rájuk; valamint ahhoz, hogy vonjuk be a gondolkodásunkat és az érzelemvilágunkat, és hogy empátiával hangolódjunk másokra. Ha megtanuljuk visszanyerni a lelki egyensúlyunkat, és látjuk, hogy a többiek is képesek erre, nem kell többé folyton magunkat előtérbe helyeznünk, hanem bízhatunk benne, hogy van elég szeretet a családi rendszerben.

A családterápia gyakran sokkal intenzívebb, mint az egyszemélyes. Az emberek száma megtöbbszörözi a csoport tapasztalatait. A szülőnek, akié a felelősség (még akkor is, ha ezt nem szeretné) azért, ahol tartanak, különösen nehéz lehet. A gyerekünk fájdalmát és kritizálását végighallgatni nagy türelmet igényel. Bátorság és elköteleződés kell hozzá, hogy ezekkel az érzésekkel együtt tudjunk élni. A fájdalmas felismerések mély sebet ejtenek, ugyanakkor váratlan pozitívumot is hozhatnak. Mégis azt hiszem, hogy azokban a családokban, amelyekben a családtagok el merik fogadni az érzéseik intenzitását, és hagyják, hogy az érzéseik átáramoljanak rajtuk, és megváltoztassák a köztük lévő kapcsolatokat, bizonyos esetekben teljes átalakulást hoztak, más esetekben pedig kivételesen hasznosnak bizonyultak. Sajnos a fájdalom a változás motorja. Ha elkerüljük, azzal útját álljuk a változásnak. Az egyes családok újdonsült nyitottsága, hogy megnevezzék, megtapasztalják és feldolgozzák az előttük tornyosuló akadályokat, segít kialakítani az új családi mintázataikat.

Nem vagyok családrendszer-terapeuta – ami egyébként a pszichoterápia egy bizonyos modellje –, a munkám során azonban használom az elméleteit. Azzal a céllal voltam segítségére ezeknek a családoknak, hogy erős kötödés alakuljon ki, amelyből bizalom születik: a terápiában ez a jó eredmények előhírnöke. Több anyai, mint apai szempont kap teret: a terápiás gyakorlatomban több nővel találkozom, ez pedig általában véve jól mutatja, milyen arányban vesznek részt terápiában férfiak. Manapság egyre több férfi jut el terápiába, de a nőknél sokkal kisebb számban.

A klienseimmel kötött szerződésem nem mindig ugyanolyan. Járnak hozzám párok, akik évente néhány alkalommal szinten tartó üléseket szeretnének, egyes családok havonta jönnek hasonló okokból, és a legtöbb egyéni terápiát igénylő hetente jár, vagy havonta kétszer. A terápiát követően örömmel tölt el, amikor a klienseim időnként megírják, hogyan alakul az életük, vagy küldenek karácsonyi üdvözletet, de nincs bennem efféle elvárás. A történetük így is tovább él bennem. Alakítanak engem és hatással vannak rám, ahogy életem minden fontos kapcsolata.

A terápia nem tart örökké. Mindig véget ér egyszer. Az időről időre beiktatott összegző ülések során eljön az a pillanat, amikor közös egyetértésben úgy látjuk, hogy a kliens készen áll lezárni a közös munkát. Ilyenkor már megvan benne az erő, hogy a pszichoterápia nélkül is folytatni tudja az életét. Remélhetőleg ekkorra olyan mértékű rezilienciára tesz szert, hogy amikor akadályokba ütközik és veszteségekkel néz szembe, vállalja a felelősséget és tovább tud lépni. Tudomásul vette a szüleitől, partnerétől kapott vagy egy esemény hatására szerzett sérüléseket, de nem ragad bele a hibáztatás ördögi körébe. A terápia nem hozza helyre azt, ami elromlott: csak megtanít alkalmazkodni, fejlődni és változni mindannak ellenére, ami elromlott.

Egy terápia lezárása mindig a folyamat jelentős, lényeges és alapvető mozzanata. Az elején kötött szerződés értelmében fontos, hogy a klienst ne érje sokként. A lezárást megtervezzük, és általában fokozatosan történik. Miután olyan közeli és jelentőségteljes kapcsolatot építettünk ki, engem mindig szomorúsággal tölt el az elválás. Csábító lehet, hogy barátként továbbra is kapcsolatban maradjunk, de ez nem tanácsos. A legfontosabb szempont, amikor megfontolom, fenntartsak-e egy más jellegű kapcsolatot egy korábbi kliensemmel, hogy ne ártsak vele. Azzal tarthatjuk leginkább tiszteletben a terápiát, és úgy védhetjük meg a legjobban a mindkettőnk lelkében elfoglalt helyét, ha egyértelmű határokat húzunk. Időnként megesett már, hogy kettős szerepet alakítottam ki korábbi kliensekkel, általában szakmai jellegűt, ami nem ártalmas, de inkább kerülöm az ilyesmit.

Többször említem a könyvben a szupervizoromat. Minden terapeuta alkalmazza a szupervízió lehetőségét a klinikai gyakorlatban, hogy megvédje a klienseit a terapeuta esetleges tévedéseitől. A terapeutának ez tanulási lehetőség: így reflektálhat saját gondolataira, érzéseire, és a klienshez való viszonyában megjelenő viselkedésekre. A szupervizorom egy köztiszteletben álló, megbecsült és pótolhatatlan kollégám, akihez etikai kérdésekkel, a hibáimmal, a dilemmáimmal, dühömmel vagy a klinikai gyakorlatommal kapcsolatos aggodalmaim kapcsán fordulhatok – és időnként a megelégedésemre szolgáló fejleményekkel vagy a klienseim szempontjából kedvező eredményekkel is felkeresem. A szupervizorom nélkül szerintem nem lennék képes hatékonyan praktizálni. Ha emberekkel dolgozunk, akkor mindig felvetődnek kérdések, konfliktusok alakulnak ki, és ott vannak a saját problémáink is – egy bölcs és a bizalmunkat élvező külső szemlélő mindezeket segít tisztázni.

Igazi pszichológiai bűvészmutatvány volt, hogy egyének helyett csoportokkal dolgoztam és írtam róluk. Azt jelentette, hogy az érintettek életével kapcsolatos számos jellemzőt ki kell zárni, és csak azokról a részekről írni, amelyek az egész családot érintik. Mindenki, akivel csak együtt dolgoztam – és akik közül a legtöbben korábban nem jártak még terápiába –, úgy nyilatkozott, hogy sok mindenre fény derült, és elősegítette a kötődést. Örültek a lehetőségnek, hogy rátekinthettek önmagukra és a kényes témákkal szembesülhettek, miközben én vállaltam a felelősséget a konfliktusokért, és facilitátorként (azaz a terápiás folyamatot szakmai jelenléttel, közvetítéssel megkönnyítő szakemberként) segítettem a mélyebb tudás megszerzését. A félelmeik felfedése, a fájdalmas érzések megélése egyszerre volt nehéz, mindent átható és gyógyító hatású. Nyomon követhettem, hogyan alakul a klienseim energiája, amikor valamit egyszer csak megértettek. A pszichoterápia egyik kulcsmozzanata, hogy lehetőséget kapunk önmagunkat és egymást új módon meghallgatni: a varázslatos erő, amely abból fakad, hogy odafigyelünk a másikra és ránk is odafigyelnek.

A családoknak, amelyekkel dolgoztam, számos összetett problémával kellett megbirkózniuk. Rájöttek, hogyan lehet együtt élni a megválaszolatlan kérdésekkel, és megtanultak a hatalmas veszteségek ellenére újra szeretni. Megtapasztaltam, hogy a folyamat során mind képesek voltak a reményhez való szüntelen ragaszkodásuknak köszönhetően úrrá lenni az élet kiszámíthatatlanságán.

Amikor egy kliens terápiáját végzem, mindig visszatekintve írok róla. A közös munkánkat egy harmadik fél szemüvegén keresztül szemléltem. A folyamat intenzitását ragadtam meg, igyekeztem távolságot tartani, és kliens és terapeuta nézőpontja között helyezkedtem el a még teljesebb érthetőség kedvéért. Az volt az elképzelésem, hogy a klienseim és a saját gondolkodásom is teret kapjon. Dan Siegel ezt elmetudatosságnak (mindsight) nevezi.3 Én is bizonyos módon ezt valósítom meg a klienseimmel: távolságot tartva megosztom velük a gondolataimat, hogy új nézőpontot kínáljak nekik. A viselkedéstudományból tudjuk, hogy hajlamosak vagyunk múltbeli döntéseinket igazoló bizonyítékokat gyűjtögetni akkor is, ha közben új információk alapján úgy tűnik, tévesek. Összetévesztjük az ismerős mintázatokat a biztonsággal. Olykor egy külső szemlélő nézőpontjára lehet szükség, például az enyémre, hogy fény derüljön azokra a bizonyos makacs reakciókra. A terápiás szoba ilyenkor kapuvá válik, amelyen belépve a kliens mélyebben megvizsgálhatja önmagát, a fejlődésben elakadt narratívákat eltávolíthatja, és képessé válhat új módon értelmezni, hogy mi is történik és hogyan is alakul az egymáshoz való kapcsolatuk a családban.

Soha nem lehet tudni, meddig tart egy terápia, és mi lesz a kimenetele. A legtöbb családot csak hat-nyolc ülésen át kísértem. Tekintve, hogy milyen merevek lehetnek a családi mintázatok és dinamikák, kifejezetten felbátorodtam, amikor láttam, milyen sebességgel következett be jelentős változás. Azoknak, akik az időhiányt hozzák fel kifogásként, amiért nem vágnak bele a terápiába, (mosolyogva) meg szoktam jegyezni, hogy kevesebb időt vesz el, mint megnézni egy sorozatot.

Megértem, mennyire rémisztő időt szánni a szembenézésre, de hatalmas potenciál rejlik a terápiában, mint a családoknak a jelenben és generációkon át gyógyírt jelentő eszközben.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Alegreya Sans– SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Source Serif 4 – SIL Open Font License