Nógrádi Gábor

Az öcsém zseni

Tom és Geri 2.

Móra Könyvkiadó

Tartalom

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

NEM MONDHATJUK EL SENKINEK

Impresszum

Kedves Olvasó!

Ha éppen te vagy az, aki a sok millió olvasni tudó és szerető ifjú magyarból véletlenül még nem izgultad és nevetted végig a Tom és Geri-sorozat A bátyám zseni című első kötetét, akkor se bánkódj nagyon. Szerezd meg a könyvet a könyvtárból vagy a könyvesboltból, és ugorj neki azonnal, ha unatkozás vagy szomorkodás helyett szívesebben szórakoznál!

Most mindenesetre néhány rövid mondatban megismerheted A bátyám zseni tartalmát, hogy Az öcsém zseni izgalmas és vidám történetét jobban megértsd.

1. Tom és Geri között dúl a testvérháború, ami olyan ritka, mint a férges cseresznye meg a szőke kislány.

2. Geri feltalálja a tolmácsprogramot. Segítségével más-más nyelven beszélő emberek is azonnal társaloghatnak, ha nincs jobb dolguk.

3. Tom szerelme, Eszter Tom bátyját, Gerit választja, ami annyit javít a testvérek kapcsolatán, mint fejszecsapás a fán, ha az ki akar dőlni.

4. Konrád Dániel tanár úr fivére, Ottó hazarepül Amerikából, hogy segítsen eladni Gergő fantasztikus találmányát.

5. Gergő öccse, Tom megsejti, hogy Konrád Ottó körül valami bűzlik, és az nem az, amire te gondolsz most, kedves olvasó.

6. Tom segítségül hívja a hatodikosok Szövetségét, azaz Brúnót, Kacort, Zsoltot, Emut és Lilit, hogy leleplezzék Ottót.

7. Dániel tanár úr szerelme, Veronika tanárnő szintén gyanakszik Ottóra, aki tíz évvel azelőtt pénzt csalt ki tőle, majd elutazott New Yorkba.

8. Ottó élete ugyanakkor veszélyben van, mert becsapta Camorato maffiafőnököt, mikor az esküvő előtt elhagyta a lányát, a széle-hossza-egy Carlát.

9. A hatodikosok Szövetségének Konrád tanár úr és Veronika tanárnő segítségével sikerül megakadályozni, hogy Ottó felvegye a találmányért járó kétmillió dollárt, és eltűnjön vele Bolíviába.

10. A Camorato testvérek lesben állnak, amikor Ottó meg akar szökni, mert megígérték az apukájuknak, hogy elviszik neki ajándékba a csaló szélhámos fejét. Amit pedig egy gyerek megígér a papájának, azt illik betartani. És fordítva. (A regény végét azonban nem áruljuk el, mert azt nem illik.)

Nem mind hülye, akire mondják • Digó meg a Cápák bandája • Sajnos Tom nem tud dzsúdózni

A történet, amelyből kiderül, hogy nemcsak Gergő, hanem az öccse is zseni, Tom lehülyézésével kezdődött. Ez gyakori. Mármint, hogy valakit lehülyéznek, akiről később kiderül, hogy van esze, és nem is kevés. Talán éppen azért csúfolják, mert valamiben egészen más, mint a csúfolódók.

Persze azért nem kell mindenkinek reménykednie, akit süsünek, borjúnak, idiótának, ostobának, sötétnek vagy dilisnek neveznek az ellenségei, a barátai, a szülei vagy a tanárai. Van, akiről nemcsak mondják, de tényleg úgy is viselkedik, mint akinek hiányzik egy kereke. Vagy kettő. Ami gyakran előfordul, és nem akkora baj. A nagy baj az, ha ezt a hiányzó kereket később – ifjú- vagy felnőttkorában – sem pótolja.

Tamást egyébként Digó, köznapi nevén Poricska Péter hülyézte le.

Digóról, az iskola réméről tudni illik, hogy valószínűleg imád iskolába járni. Kétszer volt ugyanis hatodikos. Hetedikben is évet akart ismételni, de Konrád Dániel tanár úr matekból kicselezte. Kettest adott neki a pótvizsgán, mert Digó meg tudta mondani, hogy hány éves lesz tíz év múlva. Persze a számoláshoz használhatta a mobiltelefonját.

Mindenki azt szerette volna, ha Digó minél hamarabb elvégzi a nyolcadikat, és eltűnik az élet sűrűjében. Természetesen az élet sűrűjében is gyakran előfordul, hogy valaki vad és fékezhetetlen, folyton verekedni akar, és csúnyán beszél. Erről azonban az illető személy hamar leszokik, miután a nála erősebbek és hatalmasabbak néhányszor feltörlik vele a padlót.

Az iskolákban az ilyen elvetemülten rossz gyerek persze ritka.

Vagyis az iskolák többségében ritka.

Akarom mondani: néhány iskolában ritkább, mint más iskolákban. Ahol gyakoribb… izé…

De talán inkább ne részletezzük!

Tény, hogy Tom és Geri iskolájában még mindenkinek feltűnt Digó-Poricska Péter féktelen viselkedése. Szüleinek bérletük volt az igazgatói irodába. Mamája, a pici, tejfölszínre szőkített hajú és égszínkék szemű asszonyka mindig akkora kalapban érkezett, hogy félre kellett billentenie a fejét, ha be akart menni a diri ajtaján.

Digó kövérkés és földgömbkopasz nevelőpapája dr. Poricska Lóránd ügyvéd volt. (A fiú szülei sok éve elváltak, és az új apa a nevére vette a gyereket.)

Poricska úr valójában egy volt ügyvéd volt. Az állam bácsi, azaz a magyar állam ugyanis eltiltotta Poricska urat hivatása gyakorlásától, az ügyvédi munkától valami sötét és homályos ügy miatt. (Néhány szülő szerint ezt a sötét és homályos ügyet kábítószer-kereskedésnek hívták. Mások szerint az ügyvéd úr a macskáját kínozta, és a szomszédok feljelentették a rendőrségen. Ismét mások szerint nem a macska sivítozott olyan szörnyen, hanem a kislánya és a felesége, akiket Poricska úr időnként megvert, és akik aztán megszöktek az ügyvéd úrtól Ausztriába. Majd két betűvel és tízenötezer kilométerrel távolabb: Ausztráliába. Ezután vette feleségül a volt ügyvéd úr Digó mamáját, és lett Digó apja. Az életben gyakran történik ilyesmi, de ezeket ritkán szokás ifjúsági regényekben leírni, mert a felnőttek egy része nem szereti, ha a gyerekek megtudják, hogy ilyen emberek is vannak. Mintha a gyerekek hülyék volnának, és nem látnák, mi történik néha az életben, vagy nem néznének tévét. Bocs a kitérőért! Illetve egyáltalán nem bocs! Akarattal tértem ki.)

A vékony, nyurga, elálló fülű és vöröses sörtehajú Digó arca és teste tele volt sebhelyekkel. Azzal dicsekedett, hogy ezeket mindennapi megszokott verekedéseiben szerezte.

– Tegnap egy csávó el akarta venni a mobilom – mondta például. Majd vihorászva hozzátette: – A mentők szedték össze kiskanállal!

Máskor három fickót ütött ki, szóval egy egész bandát, akik lerohanták a parkban.

– Véletlenül éppen volt nálam egy bot. Eljátszottam rajtuk a csonttörő játékot. Egy a kézre, egy a lábra, egy a kölyök pofijába! Persze kaptam én is…

Ezt, mondjuk, le sem tagadhatta volna. A füle kék volt egy ütéstől, a combján pedig hosszú vörös csík húzódott. Egy vastag ág vagy szíj nyoma.

Digó az iskolában is úgy viselkedett, mint egy kibiztosított kézigránát: folyton fel akart robbanni. Például mindenkinek az orra alá dugta az öklét, aki nem tetszett neki.

– Mit mondtál a mamámra? Akarsz egy plecsnit?

Vagy, ha jobb kedvében volt, akkor verselt:

– Mi van, boy? Csukd be a szádat! Cseréld ki a pelenkádat!

Böde és Koki, Digó két állandó kísérője ilyenkor persze vigyorgott, mint éhes krokodilok a turistákra. Nagyon élvezték, hogy mindenki fél tőlük. Vagyis főleg Digótól, de az ugyanaz, mintha tőlük félnének. Mert ők és Digó egy bandának számítottak. A Cápák bandájának.

Böde, valódi nevén Csorvási Kornél kövérkés, puhány fiú volt, apró gombszemekkel és lenszőke, korpás hajjal. Böde inkább a történeteiről volt híres, nem az erejéről. Ha már nem lehetett elkerülni a verekedést, akkor ráfeküdt az ellenfelére, és megpróbálta agyonnyomni. Úgyhogy közelharcban nem volt egy Sylvester Stallone, de sztorizni nagyon tudott. Rengeteg véres történetet ismert, amit a mamája mesélt neki, vagy a tévé mutatott. Főleg az emberevő cápákat kedvelte, amelyek egyetlen harapással lehamizzák az úszkálók lábát vagy egyéb testrészét. Az ilyesmiről mindig nagy lelkesedéssel mesélt a társainak. Izgalmában néha még a nyála is lecsordult a szája szélén. Lehetséges, hogy titokban szeretett volna emberevő cápa lenni. Áldozat talán nem annyira.

Kokiról, azaz Lem Elemérről mindenki tudta, hogy nem áll közeli rokonságban a vízzel és a szappannal. Ennek annyi előnye volt, hogy ha egy légy berepült az osztályterembe, azt csak Koki felé kellett zavarni. Amint a szerencsétlen rovar a fiú egyméteres vonzáskörzetébe ért, szédülten lekóválygott a padlóra, és agyon lehetett csapni.

Kokiról még azt is tudni kell, hogy Digóhoz hasonlóan állandóan meg akart verni valakit. Alacsony, tömzsi fiú volt, és folyton azt mondogatta Digónak, ha találkoztak egy gyerekkel, hogy:

– Te, Digó, lecsapjam a csávót? Összecsomagolom, mint a karácsonyfát! Megrúgom, oszt az orrán csicsonkázik a temcsibe!

(Ha valaki nem tudná, a csicsonkázik annyit jelent, hogy csúszik. A temcsibe pedig: a temetőbe. A magyar nyelv csodálatos. Mindent százféleképpen mondhatsz. Legfeljebb nem minden magyar érti.)

Amikor Digó megállította Tamást az utcán, Böde és Koki póznavékony vezérük két oldalán leste, hogy mi következik.

Tom Eszterrel és Emuval, vagyis a kis, ájulós Lipták Emánuellel tartott hazafelé. Ki akarták kerülni a Cápákat, de a három nyolcadikos elállta Tom útját.

– Mi van, Molina? – kezdte a vöröses hajú, elálló fülű kamasz, és előrelökte az öklét. – Akarsz egy plecsnit?

Tom megállt, a vicsorgó fiúra nézett, varkoccsá gumizott barna haja megrezdült, de nem szólt semmit. Tudta, a vad kutyákat nem szabad ingerelni. Különösen nem szabad rákiabálni, vagy fenyegető mozdulatokkal ijesztgetni. De a gyomra összeszorult, és a szíve a torkában dobogott.

A félelem olyan, mint a szerelem meg a hasmenés. Teljes erővel küzdhetsz ellene, de legyőzni nem tudod.

Digótól az iskolában mindenki félt. Bár valójában senki sem emlékezett rá, hogy valakit úgy igazán megvert volna. Igaz, senki se mert kiállni ellene.

– Nagyon magasan hordod az orrod, gyerek! – fröcskölte Tomra fél liter nyálát az öklét mutogató fiú, és a nyakán felvöröslött egy sebhely. – Azt hiszed, te is olyan vagy, mint a bratyód: feltaláló meg zseni? Soha! Te csak egy kis hülye vagy! Érted? Csak egy gyáva, kis hülye!

Böde és Koki kórusban nyerített, mint két lipicai mén, ha ellibeg előttük egy kanca.

– A bratyód is lökött – folytatta Digó –, mert csak a lököttek találnak fel ilyen szuperizéket. Az ügyvéd nevelőfaterom mondta, hogy az ilyen csávó tutira nem normális. Na, persze ez nem annyira gáz, mert felnyalt kétmilliót. Pláne hogy dollárban! Bár lehet, hogy tényleg elszállt az agya, mert egy csomó pénzt adott az iskolának vakolni.

A két lipicai megint nyerített, mert nagyon tetszett nekik, hogy romos iskolájuk rendbehozatalát meg az uszoda és a számítógépterem megépítését egyszerűen „vakolásnak” nevezi a Cápák vezére.

– Szóval Geri se normális – intette le a kórusát Digó –, de legalább tele van lével. Te azonban egy kis senki vagy, Tomika! Egy kis hülye! – És ragozta tovább a kis hülyét meg a gyávát folyamatosan, és csak mondta, ami még eszébe jutott, mintha tartós elemmel működne.

Tom nem mozdult. Az arca vörös volt a dühtől, de nem mozdult. Ha most tudna dzsúdózni, gondolta, meg mindenféle más harcművészetet, amit a tévében mutatnak, elkapná Digó karját, egy mozdulattal hátracsavarná, és nekilökné a másik kettőnek. Tisztára úgy, mint Christopher Lambert abban az izé filmben… Na, mi is a címe? Mindegy! Aztán mikor azok ketten magukhoz térnének, és nekitámadnának, felugrana a levegőbe, és a két talpa pontosan Böde és Koki arcán landolna. Mint Jackie Chan! A két nyolcadikos megtanulna repülni, az tutkó. Na most Digó, aki, mondjuk, közben már felpattant volna a földről, egy tőrkéssel a kezében támadna rá. No, ez már nem játék! Még Esztert vagy Emut is megsebesíthetné a hülye gyerek, amilyen elvetemült! Tom magához intené Digót, mint aki nem fél tőle. Aztán a jobb lábát fellendítve, a cipője belső élével a kést tartó kéz csuklójára csapna. A kés persze elrepülne. Közben Tom már fordulna a levegőben, és a másik lábával az előremozduló fiú fejét találná telibe. Bang! Ezt mindig lassítva szokták mutatni a filmeken. Úgy szuper! Ahogy a megrúgott pasi megpördül az ütéstől, kiguvad a szeme fél méterre, és eltaknyol, mint Ügyet Lenke a jégen.

– Befejezted, Poricska?

A kérdést természetesen nem Tom tette fel, aki képzeletében éppen ronggyá verte a Cápákat. És nem is Emu kérdezett, aki bizonyára fázott a szeptemberi napsütésben, mert láthatóan remegett a szája.

Eszter szólalt meg, és olyan szigorúan meredt az öklét mutogató fiúra, mint aki a következő pillanatban elkéri a gyerek üzenőfüzetét, hogy behívja a szüleit egy kis beszélgetésre.

Digó azonban nem nézett Eszterre. Úgy tett, mintha a kérdést nem is hallotta volna. De egy pillanatra elbizonytalanodott. Talán ha Böde és Koki nincs mögötte, akkor röhint egyet, és elengedi kiszemelt áldozatát. Mert nagyon tetszett neki a lány. Molina Tamásba is csak azért kötött bele, mert… Szóval Eszter miatt. Vagyis Eszterért. Nehéz ezt megmagyarázni. Megérteni könnyebb. Megérezni még könnyebb.

Most, hogy Eszter rászólt, a legszívesebben azt mondta volna, hogy: „Oké! Ha te kéred, akkor elengedem ezt a békát. De csak a te kedvedért. Mert nagyon jó vagy nálam. Bármit megtennék érted. Még azt is, hogy nem csapom le a Molinát. Pedig az nekem semmi. Csak mosolyogj rám, ahogy erre a pondróra szoktál, és már itt sem vagyok.”

De Digó ezt sose tudta volna elmondani. (Ahogy a többi huszonkét fiú sem az iskolából, akik ötödiktől nyolcadikig szerelmesek voltak Eszterbe.) Ugyanakkor a Cápák vezére nem vonulhatott vissza egy legyintéssel vagy röhintéssel.

– Mi van, Molina? – vigyorgott Tomra. – Nem tudod magad megvédeni? A lányok védenek meg? Na, milyen igazam volt? A gyáva kis hülye! Beszari Béla, néma és béna. Fényezi magát a bratyójával! Nem mersz kiállni velem, mi? Nem mersz kiállni! Betojtál? Na, takarodj! Nem taknyolom be az öklöm veled!

És Digó, két nyerítő társával elindult a sarki cukrászda felé. Mert Digónak mindig sok pénze volt. Honnan? Ki tudja? Mindenfélét vett a barátainak. Meg azoknak, akiket el akart kápráztatni. Egy csoki, egy CD, egy mozijegy az neki semmi se volt.

– Kösz – mondta Tamás Eszternek, amikor a három nyolcadikos már nem hallhatta. – Egyáltalán nem féltem tőle, csak nem akarok összekapni egy vadállattal. Egyébként csak a szája jár. Amelyik kutya ugat, az nem harap. Nem így van, Emu?

– Lehet – mondta a kis sápadt gyerek. – Én is hallottam már ezt. „Amelyik kutya ugat, az nem harap.” De azért nem szívesen megyek ugató kutya közelébe. Hátha a kutya nem ismeri ezt a mondást.

– Ez jó! – nevette el magát Tom, de Eszter nem nevetett. Két lépéssel a fiúk előtt ment, mintha nem is hozzájuk tartozna.

– Mi van? – kérdezte Tom. – Dühös vagy Digóra?

– Nem – mondta Eszter. – Rád vagyok dühös. Hogy tűrhetted szótlanul, hogy ilyeneket mondjon? Álltál, és nem csináltál semmit.

– Mit csinálhattam volna? Álljak le verekedni egy veszett pitbullal? Még kés is lehet nála. Hát nem, Emu?

– Persze – mondta Emu, majd a pontosság kedvéért hozzátette: – Bár egy pitbullra nem jellemző, hogy kés van nála.

– Nem verekedni kellett volna – mondta Eszter. – Csak mondani valamit. De te csak álltál, csak álltál…

– Mit mondhattam volna?

– Azt, hogy: „Te vagy a hülye!”

Tom hallgatott. Eszter is tudja, hogy ha ezt mondja Digónak, abból verekedés lesz. Lopez sem szokott visszabeszélni Raul Degenerónak a Dezodóra című tévésorozatban, aminek az epizódjait Eszter sem hagyná ki soha. Igaz, hogy Lopez rabszolga, Degenero meg a földesúr.

Egyébként ez a sorozat hozta össze őket hatodikban.

– Poricska azt hiszi, hogy tényleg gyáva vagy – rántotta meg Eszter a vállát dühösen, és befordult az utcájukba.

Úgy sietett el, hogy nem is köszönt a fiúknak.

Tom lélegzete elakadt. Ha váratlanul valami nagy bajba került, például injekciót kellett kapnia vagy kihívták felelni, és nem készült, mindig ez történt. Elakadt a lélegzete.

Most miért rohant el Eszter? Mi van? Örök harag?

Emuval csak álltak a sarkon, és némán néztek a lány után.

Ki érti a lányokat? Talán még maguk a lányok se.

Aztán a két barát tovább indult.

Emu megpróbálta Tamást megvigasztalni.

– Én is hallgattam volna, ha lehülyéz. Engem már sokszor lehülyéztek, és mindig hallgattam. Te is lehülyéztél már, és akkor is hallgattam. Az a legjobb módszer. Eszternek nincs igaza.

– Persze hogy nincs – mondta Tom. – De próbáld erről meggyőzni!

– Nem lehet – mondta Emu. – A lányokat soha nem lehet meggyőzni olyasmiről, amiről más a véleményük. Csak ha felnőnek, és beleszeretnek valakibe. Annak mindent elhisznek. Ha majd valaki belém szeret, az is elhisz nekem mindent. Én meg neki.

A két fiú kis ideig szó nélkül vonult egymás mellett. Próbálták magukban megemészteni az élet nagy és megemészthetetlen kérdéseit, mint bébi a babfőzeléket. Aztán Tom Emura pislantott.

– Ha tudnék dzsúdózni, szétvertem volna őket.

– Az biztos. Egy perc alatt a földön lettek volna. Piff-puff!

– Nem vagyok gyáva – mondta Tom. – Csak nem tudok dzsúdózni.

– Persze hogy nem vagy gyáva – mondta Emu. – Emlékszel, amikor elkaptad Konrád Ottót?

– Elálltam az útját! – bólintott Tom büszkén. – Ott volt Kefe, de én nem engedtem meglógni a tolvaj bratyeszát. Igen… Holnap megmondom ennek a nyomoronc Digónak, hogy ő a hülye.

– Nem kell vele foglalkozni. Abból csak verekedés lesz.

– Nem érdekel. Akkor is megmondom neki. Szemtől szembe. „Digó, te vagy a hülye!” De erről senkinek se szólj!

Emu egy kicsit hallgatott, aztán megszívta az orrát.

– Eszter miatt akarod lehülyézni? Hogy bebizonyítsd.

– Egy frászt! – vágott közbe Tamás, mert Emu rátapintott a lényegre. Naná, hogy Eszter miatt akart szembeszállni Digóval!

És ha bunyózni kell, hát bunyózni kell.

Majdcsak lesz valahogy.

Rá senki se mondja, hogy hülye!

Legalábbis ne mások előtt.

De semmiképpen se Lantos Eszter előtt.

Egy sértés, ami vért kíván • Párbaj lesz a parkban • Gergő visszautasítja Esztert

Másnap Tom a nagyszünetben megkereste Digót, és felvilágosította arról, hogy ő a hülye. Mármint hogy Digó.

Egészen pontosan úgy történt, hogy Tom kivonult az udvarra megkeresni a Cápák vezérét. Mögötte tömött sorokban a Szövetség további öt tagja követte, akik Emutól már mindenről értesültek. Arról is, ami előző nap történt, és arról is, ami talán történni fog. Mert Emu csak arról a titokról tudott hallgatni, amiről nem értesült.

Eszter nem ment velük, de hallott róla, hogy Tom mire készül. A barátnőjével, Majával a folyosó ablakából nézték, hogy ki kit öl meg. A bikaviadal vagy a bokszmeccs lelátóján ülnek így a nézők, hogy vért lássanak. De a suliban sokkal jobb kukkolni, mert nem kell fizetni a jegyért, és sokkal közelebbről láthatja a vért, akinek ez szórakozás.

A Cápák az egyik fa alatti padon ültek, és Böde újabb thrillerjét hallgatták. A nehézsúlyú gyerek kedvenc történetét színezte egy folyóba zuhant autóbuszról.

– Mexikó City! Huszonöt gyerek, két tanár. Kirándulás. A busz ráment a hídra. Teljes sebesség. Szemben egy kamion. Ki lehetett volna kerülni. Talán. Ha a busz fékez. De a fék persze tropa! Műszaki vizsga alma! Minek az? Hát nem? Sofőrkém nyomja a pedált és ordít. Kormány balra, lendület! Bang! Neki a korlátnak. Harminc méter mélyen volt a víz. Folyó, tele piranhával. A piranhák minden élőlényt csontra csipegetnek. Egy lovat is betermelnek tíz perc alatt. Na jó, mondjuk tizenöt perc, ha nagy a ló.

Böde éppen itt, a legizgalmasabb résznél tartott, amikor Tom és a Szövetség odaért a Cápák padjához.

Digó felállt, Böde elhallgatott.

– Na, mi van? – kérdezte a nagy verekedős, és már ökölbe is szorította a kezét. – A segged kivan?

– Csak azt akarom mondani, Poricska, hogy te vagy a hülye! És nemcsak hülye vagy, hanem egy erőszakos barom is.

– Azannya! – pattant előre Koki. – Lecsaplak, mint egy legyet! – És már ugrott volna Tom mellének, fejjel előre, ahogy szokott, amikor Kefe tanár úr, azaz Konrád Dániel kihajolt az első emeleti ablakon, és kikiáltott:

– Molina! Poricska! Gyertek fel! Most!

Koki lefékezte magát, de úgy lihegett alulról felfelé Tomra, mint egy harci kutya, aki már évek óta nem kapott veszettség elleni védőoltást.

Digó és Tamás elindult a lépcső felé.

– Ezt nem úszod meg, Molina! – sziszegte oda Digó, és fenyegetően meglóbálta az öklét. – Suli után a téren!

– Ott leszek – mondta Tom, és ő is ökölbe szorította a kezét.

Konrád tanár úr az emeleti folyosó ablakánál várta a két fiút. Rövid és tömör volt, ahogy az egy matematika–fizika szakos tanárhoz illik.

– Iskolában nincs verekedés. Poricska, téged egy hajszál választ el attól, hogy átküldjenek egy másik iskolába. Molina, gondolom, te sem akarsz igazgatói intőt. Világosan beszéltem?

– Iiiigen – morgott a két fiú, és összevissza pislogott.

– Szemembe nézz, szívembe látsz! – mondta Kefe, mire a két fiú a tanár szemébe nézett. – Megértettétek?

– Igen! – hangzott az egységes válasz, mire Konrád Dániel szó nélkül megfordult, és elindult a tanári felé.

Digó és Tom várt egy pillanatig, aztán egymásra néztek.

– A téren! – mondta Digó. – És pofa be!

– Suli után – mondta Tom. – És pofa be te!

Tíz perc múlva persze már az egész iskola tudta, hogy mit mondott Kefe, és miben állapodott meg a két fiú. Csak azt nem tudták, hogy ki köpött Kefének. A Szövetség tagjai Eszterre gyanakodtak.

– Biztosan így akart megvédeni – mondta Emu, és Tom ezt örömmel elhitte.

– Szó sem lehet róla, hogy Digóval verekedj! – húzta félre Gergő az öccsét a következő szünetben.

– Beleszólok én a te dolgaidba, bratyókám? – kérdezte Tamás.

– Tudom, hogy az az idióta lehülyézett Eszter előtt.

– Ahogy téged is.

– Ne azt nézd, mit mondanak – magyarázta Gergő –, hanem, hogy ki mondja.

– Azt nézem. És mivel ezt te mondod, nem téma!

Gergő úgy nézett az öccsére, mint apa a pimaszkodó fiára. Ettől Tom vérnyomása persze rögtön felment, mint lift a tizedikre.

– Azt hiszed, te mindenhez jobban értesz? Maradj a komputerednél, kis feltaláló, és titokzatoskodj! – Mert Gergő új találmányairól még senki sem tudott, csak a Molina nagyi.

Gergő elhúzta a száját.

– Mi van? Még mindig a tolmácsprogram fáj?

– Mit beszélsz?

– Tudod te azt!

– Azt hiszed, érdekel engem, hogy téged mindenki zseninek tart? Ne röhögtess!

Gergő legyintett. A könyökén jött már ki ez a vita.

– Te is tudod, mi az igazság – folytatta Tom, mert a hőstettét nem tudta elégszer elmondani. – Ha én meg a Szövetség nem lépünk akcióba, akkor Ottó megpattan a találmányoddal Bolíviába, és most sehol se vagy.

– Ezek szerint csak neked köszönhetem a sikert? Azt is, hogy kaptam kétmillió dollárt, és naponta jön hozzánk a tévé meg a rádió?

– Körülbelül. De nem érdekes. Nem várok hálát. Ismerlek – mondta Tom a bátyjának szokásos meleg, testvéri szeretettel, és otthagyta.

Digó éppen a cipőjét fűzögette a lépcsőnél.

Amikor Tom elment mellette, Digó halkan odasziszegte:

– Nem a téren találkozunk! Valaki köp Kefének. Meg ott lesz minden kis hülye. Pedig ez személyes ügy, csak ránk tartozik. A parkban várlak kettőkor. Senki se tudja!

A park két utcával odébb volt, a Duna partján.

Tom értette, hogy Digó Kefét nem szívesen látná a párbaj helyszínén. Az azonban nem volt világos, hogy a vörös sörtehajú fiú miért akarja a többieket távol tartani. Miért nem akarja, hogy lássák, amikor éppen péppé veri őt? Mert Tom biztos volt benne, hogy Digó nemcsak idősebb nála két évvel, de sokkal erősebb is, és jobban verekszik.

„Mindegy – gondolta Tom. – Találkozzunk a parkban. Annál jobb. Amikor Lopez és Diego összeveszett a sorozat valahányadik részében, ők is hajnalban verekedtek meg a mezőn. Akkor még mindenki aludt. Igaz, hogy ők a verekedés után kibékültek, ami Digó meg köztem nem fordulhat elő!”

Így lesz jó. Találkoznak a parkban. Legalább a Szövetség meg Eszter nem látja, amint ez a baromarcú megveri és megalázza. De azért félt. Nagyon félt. Mindenki félne egy ilyen egyenlőtlen bunyótól, aki nem szokott verekedni. És nemcsak nem szokott, de nem is szeret.

Mindenesetre, amikor belépett az osztályba, úgy nézett Eszterre, mint Lopez Dezodórára a hajnali párbaj előtt. Fekete szeme csillogott a lebukó nap, vagyis izé… a vibráló neonok fényében. Elszántan állt és némán, miközben Eszter-Dezodóra úgy tett, mintha éppen sürgős írnivalója volna az angolfüzetébe.

Mondjuk Tom némasága érthető volt, mert Bella tanárnő már elkezdte az órát, és csak annyit mondott, hogy: „Thank you Mr. Molina, that you are here! Sit down, please!”

Amire Tamás szófogadóan a helyére vonult.

Mielőtt azonban leült volna, még egyszer rápillantott a lányra, aki a szörnyűnek ígérkező párbaj oka és célja volt. „Minden miattad történik” – sugallta a fiú tekintete némán, ami bizonyára megdöbbentően megrázta volna Esztert a lelke velejéig, ha esetleg felnéz a füzetéből. De nem nézett.

– Szia, Geri! Eljössz a szülinapomra szombaton?

Eszter az utcán szólította meg Gergőt. A fiú éppen a robogóját tolta ki az udvari kapun. Szeptember óta a Malagutival járt az iskolába. A többieknek a szeme is kiesett az irigységtől.

Gergő számára nem volt gond megvenni a robogót. És engedélyt szerezni sem, hogy azzal járjon suliba. Százmilliót adott az iskola felújítására.

Eszter Majával volt, és a legszebb mosolyát villogtatta Gerire.

– Szombaton? – kérdezett vissza a tolmácsprogram világhírű feltalálója, és bizsergett a tarkója, ahogy a lányra nézett.

– Igen, délután, négykor – villant Eszter szeme. – Csak tízen leszünk. Öt fiú, öt lány. És a szüleim nyolcra jönnek haza.

– Sajnos nem tudok menni… – rázta a fejét Gergő. – Szombaton és vasárnap be kell fejeznem az új találmányomat.

Eszter a robogóhoz lépett, és Gergő kezére tette a kezét.

– Csak egy órára! – búgta a legszebb gerlehangján, amit a lányok kifejezetten ilyen alkalmakra tartogatnak a torkuk mélyére rejtve. – Kérlek! A kedvemért egy órára igazán abbahagyhatod a feltalálást.

Gergő lélegzete elakadt a lány érintésétől. Beszélni azonban, amint azt Kefe fizikaórán elmondta, csak a tüdőből kiengedett levegő által megrezegtetett hangszalagokkal lehetséges. De ha nincs légmozgás se ki, se be, akkor… No igen, akkor csend van.

Úgyhogy Gergő hallgatott, mint aki gondolkodik. Pedig nem gondolkodott. Egyrészt mert Eszter mellett zseniális agyának nem volt megfelelő vérellátása. Minden vére valahova máshova ment. Másrészt mert vértelen aggyal is biztos volt benne, hogy nem lesz ott a szülinapi partin. Tudta, hogy Eszter ezzel a meghívással csak Tomot akarja szívatni. Vagy felvágni a többiek előtt, hogy Molina Gergővel, a feltalálóval jár. Eszter egyszer már eljátszotta vele ezt a trükköt.