Prológus

1920. január 12.

Florence Shore 14.45-kor ért ki a Victoria pályaudvarra. Lehet, hogy túlzás volt Hammersmithből végig taxival menni, de úgy érezte, megérdemli. A taxizás különben is illett az új szőrmebundájához. A bundával saját magát lepte meg a születésnapján, és legelőször az előző nap viselte, hogy elkápráztassa vele a nagynénjét, Farina bárónét egy csésze kínai tea és gyömbéres keksz mellett. A néni bocsánatot kért, amiért nem volt sütemény.

Florence alig húsz órával korábban már járt ezen az állomáson, Tonbridge-ből visszatérőben, ahol is rokonlátogatóban volt. Most majdnem ugyanabba az irányba tartott, St. Leonards-on-Sea-be: ott lakott az egyik jó barátnője, Rosa Peal, egy teázó fölötti lakásban. A születésnapja és a bunda mellett, ami már önmagában is elég indok volt arra, hogy taxival menjen, és ne kétszeri átszállással, a várost átszelő busszal, a poggyásza mennyisége is mentségéül szolgált. Volt ugyanis egy aktatáskája, egy nagy bőröndje, a piperetáskája, az esernyője és a kézitáskája. És a túlköltekezés kérdéséhez még valami: többet is megengedhetett volna magának, hiszen csak két hónapja szerelt le, és nem sokat költött az alatt az öt év alatt, amióta a nővérétől örökölt. Nem beszélve a megtakarításairól. Így aztán Florence leintett egy hordárt. Elhatározta, ha a fiú panasz nélkül kiviszi a csomagját a peronra, bőkezű borravalót kap.

– A kilences vágányhoz, kérem – mondta –, a harmadosztályú kocsiknál. – A nagyvonalúságnak is van határa.

Megszabadulván a terhétől, Florence megigazította a szőrmekucsmáját, és lesimította hosszú szoknyáját. Jobban állt neki a háború előtti divat; néha ugyan azt kívánta, bárcsak elhagyhatná a fűzőt, de nem tudta megszokni anélkül. Egyszer ment ki a házból fűző nélkül, de úgy érezte, meztelenül vonul végig az utcán. Szertartásosan megveregette a kézitáskáját, és az esernyőjére támaszkodva céltudatosan lépdelt a jegypénztár felé. Nem volt vesztegetni való ideje.

Az állomáson volt postahivatal is, és Florence azon gondolkodott, írjon-e egy lapot a ház portásának, ahol lakott, hogy tudassa: elutazott, de arra jutott, hogy majd St. Leonardsből ír. Ment hát tovább a pénztár felé, ahol megkönnyebbülve látta, hogy nem hosszú a sor. A hatos ablakhoz, egy kellemes külsejű nő mögé állt be. Florence elnézte a nő vékony alakját, fényes haja egy nagy, kék szaténszalaggal szegett kalap alá volt feltűzve. A Párizsban látott rövid bubifrizura még nem tört be Londonba, bár Florence úgy vélte, ez sem sokáig várat magára. A nő hamar megvolt a jegyvásárlással, és elmentében röpke mosoly küldött Florence felé.

Az üveg mögött szakállas férfi ült sapkában. Vajon miért engedélyezik a vasúti hatóságok a szakállat? – futott át az agyán, de aztán eszébe jutott: hátha olyan háborús sebesülése van a férfinak, amit jobb szeretne elrejteni, hiszen ez meglehetősen gyakori volt akkoriban.

– Igen, hölgyem? Hová?

– Harmadosztályon, St. Leonardsbe, a Warrior Square-re, kérem. Mához egy hétre jövök vissza.

Florence látta, hogy a férfi észrevette a háborús érdemérmét, és úgy nézett vissza, mintha azt mondaná: maga is közülünk való, de csak ennyit mondott:

– Kilencedik vágány, a három-húszashoz még időben van. Lewesig gyorsvonat, aztán az első kocsik Brightonba, a hátsók Hastingsbe mennek. Maga a szerelvény vége felé szálljon fel.

– Igen, tudom – felelte Florence –, de köszönöm.

– Akkor hat shilling lesz.

Florence már letette a táskáját a pultra, hamar elővette a kért összeget. Kesztyűben is ügyes kézzel átadta a pénztárosnak, és elvette tőle a kis kemény kartonjegyeket. A visszaútra szólót a táskájába tette, a másikat pedig jó szorosan tartotta a kezében.

Kint a peronon fölnézett az órára. Még nem volt itt az idő, de tudta: a hordár már ott didereg a vágánynál a csomagjával, ezért lemondott arról, hogy gyorsan igyék egy csésze teát az állomás kellemes büféjében. Az üres és tágas térség jobban hasonlított egy repülőgép hangárjára, mint vasútállomásra. A karácsony vidámsága már rég megfagyott a január kietlen hidegében, sőt, elszállt az új évtized újdonsága is. Bár mindenki annyira várta a háború végét, kiderült: semmi sem olyan már, mint régen. Túl sok minden változott; túl sok volt a gyász.

Legalább az előttem álló út nem lesz túl hosszú, gondolta Florence, és Rosa biztos finom vacsorával vár. Jókora karéj kenyerek vastagon megkenve vajjal, mézben sült sonka és egy pohár barna sör, ami után minden bizonnyal a teázóból maradt sütemény következik házi sodóval megbolondítva. A Rosánál eltöltött egy vagy két hét után Florence-nek mindig ki kellett engednie kicsit a fűzőjét. Az emlék azonban nem hozta meg az étvágyát, mindössze egy kis édes meleg teára vágyott, de hiszen nélkülözött ő már ennél jobban is életében, gondolta.

Ment tovább a vonat felé. A kilences afféle félperon volt az állomás túlsó felén, tehát át kellett mennie a nyolcas vágányon, hogy megközelítse. Ahogy komótosan, de biztosan haladt, akár csak a Liverpoolból kihajózó Lusitania, mintha a szeme sarkából észrevett volna valakit. Kicsit megszaporázta a lépteit. Tudta vajon a férfi, hogy ő itt lesz a Victoria pályaudvaron? Sovány volt és kicsit megviselt: ha ő maga óceánjáró, a férfi egy fából ácsolt mentőcsónak volt. Félig háttal állt, a kalapját annyira a szemébe húzta, hogy Florence nem volt benne biztos, a másik meglátta-e őt. Dobogó szívvel megszaporázta a lépteit, és megnyugodott, amikor látta, hogy a hordár türelmesen várja a csomagjai mellett. Csak fel kell szállnia a vonatra, és húsz perc múlva már úton is lesz.

Florence egyenesen a hordár szemébe nézett, ahogy közeledett felé, ami eléggé zavarba hozta a fiút, ő viszont nagyobb biztonságban érezte magát ettől, bár csak egy suhancról volt szó. A fiú az állát vakargatta, és idegesen gyűrögette a sapkáját. Feszült viselkedését látva Florence-nek eszébe jutott valami, és épp el akarta hessegetni a gondolatot, amikor meglátta a hordár jobbján Mabelt.

A fiú mély torokhangon megszólalt:

– Asszonyom… bocsánat, ez a hölgy el akarta vinni a csomagját, de én nem voltam benne biztos, hogy…

Mabel lépett egyet előre.

– Florence, drágám. Nem akarta elfogadni a borravalómat.

Florence nem válaszolt, hanem a hordárhoz fordult:

– Rendben van, már elmehet, köszönöm – mondta határozottan, és egy shillinget nyomott a kezébe. A hordár megkönnyebbült arccal távozott. Florence ekkor nézett Mabelre: – Mit keresel te itt?

– Hát így kell üdvözölni a régi barátnődet? – felelte mosolyogva. – Gondoltam, segítek neked. Tudom, mennyire fontos neked, hová ülsz. És annyi csomagod van, nem bírsz el vele egyedül.

– Mint láttad, fogadtam hordárt. Tökéletesen boldogulok.

– Tudom, de nincs abban semmi rossz, ha elfogadod a segítségemet. Most maradj itt, megnézem a fülkéket.

Miközben a peronon álltak, bejött a vonat. Mivel a hordárt már elküldte, Florence ott maradt a csomagokkal, Mabel pedig kinyitotta a harmadosztályú vagon első ajtaját, majd a másodikat is. Kis idő múlva vissza is tért.

– Ide szállj föl. Nincs bent senki más, oda ülhetsz, ahová akarsz. A másikban van egy nő, arccal a menetiránynak. Ő nem fog onnan elmenni.

Florence nem szólt semmit. Az arca is annyira kifürkészhetetlen volt, akár egy ókori sírkő, amelyről az eső és a szél lekoptatta a feliratokat. Mabel felkapta a nagy bőröndöt és az aktatáskát; a bordó bőrnek kikoptak a sarkai, mert hosszú évekig hűségesen kísérte tulajdonosát végig Franciaországon. Florence a kezébe fogta a piperetáskát, amely kicsi volt, tengerészkék, a kulcsa a retikülben. Ajándékba kapta a nagynénjétől, aki akkor vette Asperynél a Bond Streeten, amikor még Viktória királynő ült a trónon.

A fülke, amit Mabel kiválasztott, valóban üres volt, és már ki is takarították a legutóbbi útja után az utasok szokásos szemetét. Két párnázott pad volt egymással szemben, és a másik ajtó a túloldalon. Ha a vonat elindul, már senki más nem tud bejönni. Mabel a bőröndöt a menetirány szerinti jobb oldal első ülése alá tette, az aktatáskát pedig a Florence ülése mellettire. Florence levette a kucsmáját, és rátette az aktatáskára.

– Van valami olvasnivalód? – tudakolta Mabel, és előrehajolt, hogy belenézzen Florence táskájába, de az hirtelen elrántotta előle. – Jobb, ha leülsz, nemsokára indul.

Florence még mindig nem szólt semmit, csak leült a Mabel által neki kijelölt ülésre. A távolabbi sarokban volt, a peronról nem egykönnyen láthatta meg az, aki benézett. Még nem alkonyodott, de a fények tompák voltak, az ég ugyanolyan piszkosszürke, mint a csarnok földje. Szerencsére, gondolta Florence, a csövek a forró gőzzel hamar fölmelegítik majd. A fülkékben voltak ugyan gázlámpák, de Lewes előtt nem szokták meggyújtani. Nem volt lehetetlen olvasni ennél a fénynél, de meglehetős kényelmetlen az ő korában. Előző nap lett ötvenöt éves. Úgy döntött, a háború végével nyugállományba vonul, és már csak az öregkort várja.

Mabel kihúzta magát, úgy tűnt, mondani akar valamit, de aztán valami mozgás támadt mögötte, amitől összerezzent. Kinyílt az ajtó, és egy huszonnyolc-harminc körüli férfi lépett be. Világosbarna tweedöltöny volt rajta, de Florence nem látott nála felöltőt, pedig várható lett volna, ha valaki januárban a tengerpartra utazik. Lehet, hogy volt a karján, gondolta Florence, csak nem vette észre. Se csomagja, se sétapálcája nem volt, még egy esernyő sem. Baloldalt az ablakhoz ült le, átellenben Florence-szel, háttal a menetiránynak.

Füttyszót hallottak, az ötperces figyelmeztetést.

Mabel elindult kifelé, a férfi pedig fölállt:

– Majd én… – mondta.

– Köszönöm, egyedül is sikerülni fog – válaszolta Mabel.

A bőrszíjjal lehúzta az ablakot, és kihajolt, hogy el tudja fordítani a kilincset és kinyitni az ajtót. Florence ülve maradt, rá sem nézett az útitársára sem, az ölében újság, az olvasószemüvege az orrán. Mabel kilépett, becsukta maga mögött az ajtót, majd benézett a peronról a fülkébe. Az utolsó füttyszó nem sokkal ez után harsant fel. A vonat elindult, eleinte lassan, majd mire elért az első alagúthoz, már teljes sebességgel robogott.

Ekkor látták utoljára élve Florence Nightingale Shore-t.

Első rész

1919–1920

1.

1919. karácsonyeste

Louisa Cannon a metsző szél ellen szorosan összefogta a nyakánál vékony kis kabátját, és a fejét lehajtva, fürgén kerülgette a járókelőket a King’s Roadon hömpölygő tömegben. Az alkony már elmosta az utca körvonalait, de az emberáradat nem ritkult. Párosával ácsorogtak a szépséges kirakatok előtt, ahol villanyfényben tündököltek a karácsonyi édességek: a színes kartondobozokban török csemege, az élénkrózsaszín és zöld zselékockák szinte izzottak a vastag porcukorréteg alatt. A fényes, sápadt arcú, vadonatúj porcelánbabák merev végtagokkal sorakoztak egymás mellett keményített pamutruhájukban, amely alól kikandikált alsószoknyájuk papírvékony csipkéje.

A Peter Jones nagyáruház valamennyi kirakatát karácsonyfa díszítette, ágaikra piros és zöld szalagokkal fából készült díszeket aggattak: apró festett hintalovakat, forgó ezüstcsillagokat, aranytojásokat, csíkos cukornyalókákat. A gyerekek képzeletében élő valamennyi csoda életre kelt most, hogy vége a háborúnak és a jegyrendszernek.

Az üzlet előtt egy férfi állt, kezét összekulcsolta a háta mögött, arca a kirakat lágy fényében fürdött, és Louisa azon gondolkodott, vajon eléggé szórakozott-e ahhoz, hogy ne vegye észre, amikor egy kéz a zsebébe nyúl és a tárcáját keresi. Reggel óta az járt a fejében szünet nélkül, amit a nagybátyja mondott, mielőtt elment: „vissza ne gyere egy valamirevaló summa nélkül. Karácsony van, mindenkinél rengeteg lóvé van.” Valaki biztos kéri vissza tőle a tartozását. Az utóbbi időben különösen mogorva és követelőző lett.

Ahogy közelebb ment, a férfi hirtelen megfordult, és zsebre vágta a kezét. Louisa tudta, hogy sajnálnia kéne, de inkább megkönnyebbülés volt az, amit érzett.

Még jobban összehúzta magát, kerülgette a fűzős csizmás és lakkcipős járókelőket. Nagybátyján kívül az ágyban fekvő anyja is várta haza. Winnie nem volt súlyos beteg, de túl jól sem volt. A gyász, a kemény munka és az éhség megviselte vékonyka testét. Louisa a gondolataiba merült, ám akkor egyszer csak megérezte a gesztenyeárus pultjából áradó meleget: a kesernyés füst marta üres gyomrát.

Pár perccel később már hámozta is a kemény, forró héjat, és a fogával piszkálta ki az édes gesztenyét alóla. Csak kettőt eszem meg, gondolta, a többit viszem anyának. Remélte, nem hűl még ki, mire hazaér. Nekidőlt a pult mögötti falnak, élvezte az áradó meleget. A gesztenyeárus vidám volt, a hangulat ünnepi. Louisa érezte, hogy a válla lassan ellazul; csak akkor vette észre, hogy addig görcsösen fölhúzta. Aztán fölnézett, és meglátott egy ismerőst közeledni: Jennie volt az.

Louisa hátrahőkölt, és megpróbálta meghúzni magát az árnyékban. A gesztenyével teli zacskót a zsebébe gyömöszölte, és feljebb gyűrte a gallérját. Jennie azonban közelebb lépett, és Louisa tudta: csapdába esett, nem osonhat el észrevétlenül. Szaporábban vette a levegőt, és kínjában lehajolt, mintha a cipőjét kötné be.

– Louisa, te vagy az? – szólalt meg egy hang, és egy kesztyűs kéz megérintette a könyökét. A sudár termetű lány divatos, laza szabású, pávatollakkal hímzett bársonykabátot viselt. Louisa eddig úgy tudta, jól áll neki zöld posztókabátja, de most nagyon szerénynek tűnt a másik mellett. A hang azonban meleg és barátságos volt: – Te vagy az?

Nem volt menekvés. Louisa fölállt, és megpróbált úgy tenni, mint aki meglepődött.

– Ó, Jennie! – kiáltott fel, de az, hogy épp lopni akart, ráadásul meglátta a régi barátnőjét, a szégyen pírjával festette vörösre az arcát. – Észre se vettelek.

– Olyan jó látni téged! – mondta a fiatal nő. Korábban még csak bimbózó szépsége mostanra kiteljesedett: finom volt, akár egy metszett üveg gyertyatartó. – Atyaég! Mennyi ideje is? Négy éve? Öt?

– Igen, azt hiszem, annyi – felelte Louisa, és megfogta a zsebében a meleget adó gesztenyét.

És akkor megpillantott még valakit: egy nála pár évvel fiatalabb lányt, sötét, hullámos haja a vállára omlott, kalapja karimája alól kivillant kíváncsi, zöld szeme. Mosolygott, látszott, tetszik neki a régi barátok találkozása.

Jennie a lány vállára tette a kezét.

– Ő Nancy Mitford, ő pedig a legrégebbi és legkedvesebb barátnőm, Louisa Cannon.

Nancy kinyújtotta kesztyűs kezét.

– Szép jó estét.

Louisa megrázta a lány kezét, épphogy pukedlit nem vágott. Kedves volt a lány mosolya, de a tartása, akár egy királynőé.

– Nancy az apósomék jó barátainak lánya – magyarázta Jennie. – Megszökött a gyermeklányuk, és a dadus nagyon kimerült, gondoltam, besegítek nekik.

– A hentes segédjével szökött meg – szólt közbe Nancy. – Az egész falu felbolydult. Soha még ilyen vicces dolgot nem hallottam. Apus tüzet okád, amióta ez történt – mondta, majd kacagni kezdett, ami Louisára is átragadt.

Jennie tréfás-szigorú pillantást vetett Nancyre, és folytatta:

– No, szóval teázni voltunk. Nancy még sosem evett gyümölcskosárkát a Fortnumnál, el tudod képzelni?

Louisa nem tudta, mit is mondjon erre, hiszen még ő sem evett soha gyümölcskosárkát a Fortnumnál.

– Remélem, finom volt.

– Ó, igen – vágta rá Nancy –, isteni volt. Nem gyakran engedik meg, hogy effélét egyek. – Egyhelyben toporgott, Louisa nem tudta, vajon csak megjátssza a gyerekes izgalmat, vagy komolyan gondolja.

– És hogy vagy? Hát a szüleid? Nagyon… – Jennie elhallgatott, csak épp egy pillanatra, de érezhető volt. – Nagyon jól nézel ki. Jaj, olyan hideg van, nem? És annyi dolgom van még! Holnap karácsony – tette hozzá, és kicsit idegesen felkacagott.

– Jól vagyunk – felelte Louisa, egyik lábáról a másikra állva. – Tudod, a szokásos. Megvagyunk.

Jennie ekkor belekarolt a lányba.

– Drágám, kicsit késésben vagyok. Megígértem, hogy visszaviszem Nancyt. Velünk tudnál jönni egy darabon, hogy még beszélgethessünk? Csak pár perc.

– Igen, hogyne – adta be a derekát Louisa. – Persze. Kértek gesztenyét? Anyának vettem, de párat már megettem belőle.

– Úgy érted, nem is a tiéd? – kacsintott egy jó nagyot Jennie, és oldalba bökte a barátnőjét. Erre végre Louisa is elmosolyodott, látni engedte szép, szabályos fogsorát, barna szeme csillogott.

Megtisztított a két lánynak egy-egy gesztenyét, Jennie az ujja hegyével fogta, mielőtt bekapta, Nancy pedig utánozta. Louisa ekkor viszonozta a bókot.

– Te nézel ki remekül. Úgy is vagy?

Jennie nem nevetett, de elmosolyodott.

– Tavaly nyáron feleségül mentem Richard Roperhez. Építész. Nemsokára New Yorkba utazunk, Richard ugyanis itt akarja hagyni Európát. Azt mondja, ezt a vidéket nagyon megviselte a háború, Amerikában több a lehetőség. Legalábbis reméljük. És veled mi van?

– Hát, én nem mentem férjhez. Nem szereztem idejében elég szavazatot, aztán úgy döntöttem, nem indulok – mondta, és örült, amikor Nancy kuncogott ezen.

– Viccelsz – mondta Jennie –, te semmit se változtál.

Louisa megvonta a vállát. Szíven ütötte a megjegyzés, bár tudta, semmi rossz szándék nem volt benne.

– Nem, valóban nem sok minden változott, még mindig otthon lakom, anyával állandóan munka után futkosunk.

– Jaj, sajnálom, nagyon nehéz lehet neked. Segíthetek? Csak egy kicsivel… kérlek! – Jennie az ezüstláncon lógó finom kis táskájában kotorászott.

– Ne, köszönöm, nem kell. Megvagyunk. És nem vagyunk egészen egyedül.

– A nagybátyád?

Louisa arca elkomorult, de összeszedte magát, és rámosolygott Jennie-re.

– Igen, szóval minden rendben lesz. Vagyis rendben van. Gyere, menjünk. Hova indultatok?

– Hazakísérem Nancyt, aztán találkozom Richarddal. A 100 Clubba megyünk a barátainkkal, táncolni. Voltál már ott? El kell menned. Most minden megváltozott, de Richard nagyon bátor. Azt hiszem, azért is vett feleségül – mondta, majd halkan, mintha valami titkos dolgot mondana, hozzátette: – Tudod, én nem vagyok egészen olyan, mint a többi feleség…

– Nem, nem úgy tűnik, hogy közülünk bárki is oda járna. De hát te mindig is sokkal úribb hölgy voltál mindnyájunknál. Emlékszem, ragaszkodtál ahhoz, hogy ki legyen keményítve a hálóinged. Nem te csórtál egyszer egy kis keményítőt anya szekrényéből?

Jennie a szájához kapta a kezét.

– Igen, már teljesen meg is feledkeztem erről. Azt mondtam a mamádnak, hogy szeretnék az asszisztense lenni, mire jól kinevetett.

– Nem hiszem, hogy a mosónőknek lenne asszisztensük, bár én elég sokszor segítek neki. Ha hiszed, ha nem, már egész jól tudok stoppolni.

Louisa mindvégig érezte, ahogy a zöld szemű Nancy feszülten figyeli őket. Azon gondolkodott, vajon utalhat-e Jennie nem egészen arisztokrata származására a lány előtt, de aztán úgy vélte, Jennie annyira képtelen a füllentésre, hogy Nancy már nyilván amúgy is tudja. Jennie-n mindenesetre nem látszott, hogy zavarba jött volna.

– Akkor hát anyukád még mindig dolgozik? – kérdezte Jennie együttérző pillantással. – Hát apukád? Csak nem a kéményeket járja még mindig?

Louisa csak bólintott egy picit, nem akarta akkor ott elmondani Jennie-nek, hogy az apja alig néhány hónapja halt meg.

– Úgy hívtuk őket, Mr. Black és Mrs. White, emlékszel?

Egymásra nevettek, és egy pillanatra összedugták a fejüket; olyanok voltak megint, mint két copfos, kötényes iskoláslány.

A sötét égen megjelentek az első csillagok, bár az utcai lámpák fényével való versenyben vesztésre álltak. Autók hajtottak végig hangosan pöfögve az utcán. A gyakori dudálás okát nem lehetett tudni: ugyanolyan volt a kürt hangja, ha valaki türelmetlenkedett, mert lassan hajtott előtte egy kocsi, és akkor is, ha így akart üdvözölni egy ismerőst a járdán. A csomagokat cipelő bevásárlók gyakran beléjük ütköztek, bosszantotta őket a három fiatal lány, akik lassú haladásukkal föltartották a forgalmat.

Jennie a karórájára pillantott, majd szomorúan vissza a barátnőjére.

– Mennem kell. De… kérlek, ugye, találkozunk még? Alig találkozom a régi barátaimmal… – elhallgatott, nem kellett tovább magyaráznia.

– Igen, én is szeretném. Tudod, hol lakom, ugyanott, a régi helyen. Érezzétek jól magatokat este, és boldog karácsonyt! Örülök a boldogságodnak. Komolyan.

Jennie bólintott.

– Tudom. Köszönöm, és nektek is boldog karácsonyt.

– Boldog ünnepeket – szólalt meg Nancy is, és intett hozzá, Louisa meg visszaintett.

Jennie Nancyvel az oldalán megfordult, és elindult a King’s Roadon. A férfiak kitértek az útjukból; épp úgy, mint amikor a tenger kettévált Mózes előtt.

2.

Louisa számára a karácsony mindig is vidámságot csempészett a téli napok sorába, ám abban az évben, hogy az apja nem volt többé velük, sem neki, sem az anyjának nem volt kedve betartani még a saját kis hagyományaikat sem. Nem volt feldíszítve a lakás, fát sem hoztak a piacról.

– Végül is csak egy nap – mormolta az anyja halkan.

Valójában jó is, gondolta Louisa, hogy úgy tesznek, mintha csak egy közönséges csütörtöki nap lenne. Nagybátyja, Stephen Cannon délig aludt, és épp csak hogy odamorgott valamit az ünnepek alkalmából a tűz mellett ülő unokahúgának meg a sógornőjének, majd kiment a konyhába sörért. Stephen kutyája, Socks, egy hosszú lábú, fekete-fehér korcs, selymes fülekkel, Louisa lábánál lustálkodott: ő remekül érezte magát.

Amikor Stephen lehuppant a karosszékbe, Winnie fölszedte a leejtett szemet a kötésén, és kicsit közelebb húzódott a tűzhöz.

– Sertéscsülök lesz vacsorára – mondta, és épp csak odafordította fejét a sógora felé –, és Mrs. Shovelton adott egy kis karácsonyi pudingot.

– Minek adta? – mordult fel Stephen. – Hülye sznobok. De egy félkoronással többet sosem adna, igaz? Pedig annak nagyobb haszna lenne, mint a pudingnak.

– Mrs. Shovelton rendes hozzám. Tudod, ki kellett vennem két hetet, amikor az öcséd… amikor Arthur… – Winnie csuklott egyet, és lesütötte a szemét, mély levegőket vett, hogy elkerülje a pánikrohamot. Az utóbbi időben még rosszabbul volt, ha rátört az aggodalom, és nem mindegyik nagysága volt ilyen megértő, ha egy nappal később kapta vissza a tiszta ruhát.

– Hagyd, anya. Nagyon kedves volt Mrs. Shoveltontól, hogy adta. Gondolom, van pár pénzérménk, hogy beletegyük – fordult Louisa a nagybátyjához, aki megvonta a vállát, és kortyolt egyet.

A vacsora után Stephen szerencsére közölte, hogy ott, ültében szundít egyet. Louisa és az anyja megpróbálták kihozni magukból a legvidámabb karácsonyi hangulatot a pudingnál. Louisa tett bele három félpennyst, a tetejére meg egy magyalágat. Nem volt konyak, amit meggyújtottak volna rajta. Egy ideig gondolkoztak, vajon egy korty sör is lángra kapna-e, de aztán letettek róla.

– Boldog karácsonyt – mondta Louisa az első kanálnál, és a magasba tartotta. – Ezt apára, jó?

Winnie szeme megtelt könnyel, de rámosolygott a lányára.

– Igen, drágám. Apára.

Megették a pudingot, nem hagytak Stephennek, és utána együtt raktak rendet. Jól begyakorlott, összehangolt mozdulatokkal tevékenykedtek a zsúfolt kis konyhában: Louisa mosogatott, Winnie pedig az edényeket törölgette. Stephen fölébredt, de máris fogta a kabátját, és azt mondta, megy a kocsmába. Becsapta az ajtót maga és a nyomába eredő Socks mögött. Anya és lánya csöndben rakosgattak tovább, és olyan korán lefeküdtek, amennyire csak illendőnek tartották: este kilenckor. A falon túlról hallották, ahogy a szomszédban felcsendül egy karácsonyi ének, és tudtak, hogy még sok másik követi majd.

Pár órával később Stephen megrázta Louisa vállát, félálmából ébresztve a lányt.

– Mi az? – suttogta Louisa; nem akarta fölzavarni mellette alvó anyját. Gondolatban sorra vette mindazokat, akikről fontos lehet, hogy hírt kapjon az éjszaka közepén, de nemigen jutott eszébe senki. Talán Mrs. Fitch, a másik szomszéd, aki pár éve a macskájukra vigyázott, amikor öt napra Weston-super-Mare-be mentek? Mrs. Shovelton? De ha vele történt valami, az nem várhatott volna reggelig? A nagyszülei már meghaltak, Louisa „kellemes meglepetés” volt a szüleinek, negyven és negyvenhat évesek voltak, amikor ő született. De Stephen a szája elé tette az ujját, és erősen megmarkolva a lány vállát kirángatta az ágyból.

– Jól van, jól van, megyek már – mondta hangosan suttogva, és megdörzsölte az arcát, hogy fölébredjen. Anyja oldalra fordult, reszelős sóhaj tört fel belőle. – Nyugalom! – Louisa kiment a konyhába, ahol Stephen már várta. – Mi van?

– Van egy férfi a nagyszobában – felelte Stephen. – Téged akar látni. Elenged nekem némi tartozást egy kis szórakozásért cserébe, úgyhogy add meg neki – tette hozzá, és elmosolyodott a saját tréfáján.

– Nem értem.

– Majd megérted, ha bemész a szobába. Na, indulj már – és intett, akár egy kóbor kutyának, aki jó falatért nyaggatja.

– Nem – mondta Louisa, aki végre felfogta, mit akar a másik. – Nem. Megmondom anyának.

Stephen erre a lapátkeze egyetlen mozdulatával úgy pofon vágta a lányt, hogy mezítlábasan megcsúszott, és majdnem elesett. A köntöse nem volt rendesen bekötve pamut hálóinge fölött, és amikor fel akart egyenesedni, a konyhaasztalba kapaszkodott, hogy visszanyerje az egyensúlyát. Ekkor érte a második ütés, ezúttal visszakézből, ugyanarra az arcára. Louisa érezte, hogy ég az arca, az állkapcsa lüktetni kezdett. Nem sírt, a szeme száraz volt, a torka még szárazabb.

– Anyádnak nem kell tudnia róla. Van neki épp elég baja, nem? Utoljára szólok, eredj be a szobába!

Louisa egy hosszú, jeges pillantást vetett a nagybátyjára. Az visszanézett, és csak az állával bökött az ajtó felé. Hát… gondolta a lány, ide jutottunk.

Stephen volt az egyetlen, aki észrevette, hogy Louisa kislányból nagylánnyá érett. Párszor mondta is, hogy nem csak az arca csinos, és a lány dicséretnek vette, örült neki. Most már tudta, mi a helyzet.

Szorosabbra fogta a köntösét magán, és jól meghúzta a csomót a derekán. Aztán sarkon fordult, és bement az első szobába, halkan becsukva maga mögött az ajtót, hogy ne ébressze föl az anyját.

A kandallónál, amelyben már rég kihunyt a parázs is, állt egy férfi, akit a kocsmából ismert. Akkor járt ott, amikor Stephent hívta vacsorázni. Liam Mahoney volt a neve. Louisának elszorult a torka.

A férfi szeme keskeny rés, a száját elszántan összeszorította. A lány nem mozdult el az ajtótól, keze a kilincsen. Amíg ezt fogom, nincs semmi baj, gondolta.

A félhomályban úgy érezte, mindegyik érzéke sokkal élesebb lett. Érezte a férfi leheletének sörszagát, a pórusaiból párolgó izzadtság bűzét, mintha még a körme alatti piszkot is szagolta volna. Az ajtó mögött suhogó hangot hallott: Stephen lehajolt, hogy hallgatózzék.

– Gyere ide, te lány – szólalt meg Liam, a keze az övcsatjánál, a réz csillogott a félhomályban.

Louisa nem mozdult.

– Nem vagy valami jól nevelt hölgy!

Louisa ujjai elfehéredtek a kilincs szorításától.

Liam ekkor lágyabb hangra váltott.

Nincs mitől félned. Csak meg akarlak nézni. Tudod, hogy megcsinálhatnád a szerencsédet ezzel az arccal? – Kis kacajjal tett egy lépést a lány felé, és kinyújtotta a kezét.

Louisa hátrált, és keresztbe fonta a karját a mellén.

– Maga semmit sem fog megnézni. Bármit akar is, nem kapja meg. Ha hozzám ér, sikítok.

A férfi ugatva felröhögött.

– Csitt! Erre semmi szükség. Tudod, a dolog úgy áll, hogy… – lehalkította a hangját, és odahajolt a lány füléhez. Louisa újra érezte az alkohol és a veríték bűzét, lehunyta a szemét. – Az van, hogy a nagybátyád tartozik nekem. Ha megteszed azt a csekélységet, amit kérek tőled, elfelejtem. Eljössz velem Hastingsbe, és hamar vissza is hozlak. Itt senkinek sem kell tudnia róla.

Louisa még mindig ott állt, szorosan az ajtó mellett. A túloldalról elfojtott hangot hallott, mintha Stephen lett volna az. Elképzelte, ahogy az öklét a szájába veszi.

Liam ekkor nekinyomta a lányt a falnak. Louisát elfogta a rettegés. Fölemelte a kezét, hogy elhárítsa a férfit, de az erősebb volt: egy kezébe fogta Louisa mindkét kezét, majd a másikkal végigsimította a derekát, a csípője domborulatát.

A lány mozdulni sem tudott. Átnézett a férfi feje fölött a szemben levő ablakra. A függöny be volt húzva, de az évek során összement, már nem ért össze középen. A résen beszűrődött, kicsit pislákolva, egy lámpa sárga fénye. Az utcán nem járt senki. Louisa a járdát nézte, a repedések közti fűcsomókat. Megpróbált gondolatban bebújni oda, a sötétbe; nemegyszer próbálta már, ott biztonságban érezte magát.

És akkor, a lépcső felől meghallotta, hogy az anyja szólítja.

Liam hirtelen visszahőkölt, a lány meg elernyedt, nagy levegőket vett. Liam összegombolta a kabátját, és felhajtotta a gallérját.

– Csak egy éjszaka Hastingsben – mondta. – Ez nem olyan nagy kérés.

Louisa nem sok mindenre emlékszik abból, ami ezután történt, csak a férfira a hallban, és fojtott beszédre. Aztán Stephen lépteire, ahogy lassan, botladozva megy föl a lépcsőn. És végül a csöndre.

Gépiesen elindult ő is, kiment a konyhába, vizet forralt, nagy gonddal teát főzött. Megmelegítette a kannát, egy kis kancsóba tejet öntött, és kivett a konyhaszekrényből egy porceláncsészét, aljjal. Az apja vette a kék mintás porcelánkészletet az anyjának, még mielőtt ő megszületett. A csésze tehát öregebb, mint én, gondolta; legalább tizenkilenc éves, de kevésbé volt kopott és csorba, mint amilyennek ő érezte magát.

Csak amikor leült az asztalhoz és kitöltötte a teát, akkor engedte meg magának, hogy sírjon, de akkor sem sokáig. A keze fejével letörölte az arcát, és megrázta a fejét. Eljött az ideje, hogy csináljon valamit. Hirtelen eszébe jutott, hogy Nancy Mitford azt mondta: megszökött a gyermeklányuk. Lehet, hogy még mindig keresnek valakit a dadus mellé segítségnek. Jennie biztos tudja. A konyhafiókban talált papírt, ceruzát, és leült megírni azt a levelet, amitől sorsa jobbra fordulását remélte.

3.

1920. január 12.

Louisa és az anyja nehéz kosaraikkal óvatosan léptek ki Mrs. Shovelton Drayton Gardensben álló, fehér falú házának hátsó ajtaján. Louisa, meg akarván kímélni anyját attól, hogy többet cipeljen, mint amennyit feltétlenül szükséges, a saját kosarába kétszer annyit pakolt.

Jennie válaszolt Louisa levelére: azt írta, küldjön levelet Mitfordék házvezetőnőjének, Mrs. Windsornak. És drágám, tette hozzá, említsd meg, hogy gyerekekkel is dolgoztál. Hat gyerek van ugyanis. Ez közel két hete történt. Mivel Mrs. Windsor még nem válaszolt, és nemigen látszott más megoldás arra, hogy megszabaduljon a nagybátyjától, Louisa vállát más teher is nyomta, mint a szennyeskosár. Lehajtották a fejüket a metsző szél és a fémesen csillogó téli nap elől. A nap még alacsonyan járt, de szinte égette a nyakukat, ahogy mentek hazafelé, elvégezni a rájuk váró feladatot.

Louisa ekkor az utca túloldalán meglátta Stephen bácsit lapos tetejű filckalapjában: egy lámpavasnak támaszkodva cigarettázott. Amikor észrevette, hogy épp arra mennek, eldobta a cigarettát. Socks addig engedelmesen ült Stephen lábánál, de amikor a lányt meglátta, elindult felé, a gazdája füttyszavára azonban visszaült. Stephen adott neki egy falatot a zsebéből, és megsimogatta selymes szőrét. Aztán fölvett egy mosolyt, ami az égvilágon semmit sem fejezett ki. Louisa mindezt látta, de csak lépdelt az anyja mellett, és nézett mereven előre, az utca felé, ahol emberek és kocsik is jártak. Szemtanúk.

– Hahó! Nem is köszöntök?

Louisa anyja megállt, és döbbenten ránézett.

– Stephen! Ma nincs is fizetésnap…

– Tudom.

– Akkor meg minek vagy itt?

– Hát nem üdvözölheti valaki a drága sógornőjét és a bájos unokahúgát? – Elindult feléjük kifejezéstelen arccal, Socksszal a nyomában. Louisa érezte, hogy kis híján elájul. – Gondoltam, jövök és segítek nektek – mondta, amikor elvette Louisa kosarát. A lány egy pillanatig ellenállt, de a férfi könnyedén kivette a kezéből. Aztán Winnie-hez fordult vigyorogva. – Segítek, hogy hamar hazaérjetek.

Winnie kifejezéstelen arccal nézett rá, egy szót sem szólt, csak ment tovább, a keleti széllel szemben. Stephen megállt és előreengedte, olyan mozdulattal, mint amikor Sir Walter Raleigh leterítette a köpenyét I. Erzsébet előtt. Louisa elnézte az anyja sovány hátát, amint fölkapja a kosarát, és elindul haza. Nem látta, hogy a nagybátyja letette a kosarat a járdára, aztán hirtelen megfogta a könyökét.

– Én nem erre gondoltam, tudod? – suttogta Stephen.

Winnie abban a pillanatban befordult a sarkon, és nem hallotta őket az autóktól és egy lovas kocsi kopogásától. És Louisa tudta: az anyja nem fog hátranézni.

– Tudom, miben sántikálsz.

– Én semmiben. Engedjen el – mondta, és elhúzta a karját, de a férfi szorosabban fogta, és elindult vele egy mellékutca felé.

– Nem hagyhatja itt a szennyes ruhát! – kiáltott Louisa. – Anyát fogják megbüntetni érte, és nem kapunk fizetést. Ha mindenképpen magával akar vinni, legalább hadd vigyem vissza előbb.

Stephen egy pillanatig mintha elgondolkodott volna, aztán megrázta a fejét.

– Meg fogják találni, alig tízméternyire vagyunk a háztól – mondta, de miközben az út közepén levő kosarat nézte, lazult a szorítása.

Louisa ekkor kirántotta a karját, és futni kezdett, vissza a ház felé. Nem tudta pontosan, mit is csinál majd, ha odaér, nem gondolta, hogy lesz mersze bekopogni. Mrs. Shovelton inasa nyilván nem ismeri majd meg a mosónő lányát, pedig hat éve jár hozzájuk az anyjával a szennyesért. És még ha megismerné is, a kinézetén és azon, hogy egy alkalmazott áll az ajtóban, nem egy vendég, annyira felháborodna, hogy nyilván becsapná az ajtót az orra előtt.

Így aztán amilyen gyorsan jött, olyan gyorsan el is vetette az ötletet, és tovább futott, egyre messzebb kerülve az anyjától, egy macskaköves kis mellékutcába, ahol talán az árnyékos részen le tudja rázni a nagybátyját.

Ám végzetesnek bizonyult az a kis idő, amit a lépcsőnél bizonytalankodott: Stephen utolérte, és ezúttal mindkét csuklóját megragadta és a háta mögé csavarta. A lány arca eltorzult a fájdalomtól, és behajlította a térdét és a könyökét, hogy el tudjon húzódni. Stephen az egyik hatalmas kezébe fogta a lány mindkét csuklóját, a másikkal pedig a tarkójánál a haját ragadta meg. Louisát elfogta a hányinger, amikor megpillantotta Stephen nikotintól sötétsárga körmét.

– A helyedben nem próbálkoznék ezzel. Velem jössz.

A lány feladta a küzdelmet. Stephen erősebb is volt, meg gonoszabb is, biztos, hogy nem győzhet ellene. A férfi érezte a megadást, elengedte hát a lány haját, de a két kezét még mindig fogta. Az utca túloldalán ment egy nő, a cipősarkai úgy kopogtak, mint egy parádés ló patái. Odanézett, majd gyorsan elkapta a pillantását, és ment tovább.

– Legyél jó kislány – mondta Stephen. – Ha engedelmeskedtél volna már korábban is, nem lett volna szükség erre.

Mintha rendőr lenne, a lány meg egy bűnöző, úgy kísérte végig a kis utcán, aztán ki a Fulham Roadra, ahol leintett egy taxit. Ha a sofőr furcsának találta is, hogy egy munkásbakancsos, foltozott gyapjúkabátos férfi egy egyszerű ruhás, olcsó kalapos lányt bekényszerít a kocsijába, és a kutya is velük megy, nem mutatta.

– A Victoria pályaudvarra – mondta Stephen a sofőrnek. – És siessen.

4.

1920. január 12.

A hórihorgas Guy Sullivan kétrét görnyedt, annyira nevetett. A sapkája majdnem leesett a fejéről, és úgy érezte, a kabátja menten szétpattan a varrás mentén.

– Harry, hagyd abba, nem bírom!

Harry Conlon mintha elgondolkodott volna, abbahagyja-e, vagy folytassa a barátja kínzását. Lewesben, az állomásfőnök irodájában loptak maguknak egy kis teaszünetet. Egy elveszett zsebóra ügyében küldték őket nyomozni, ugyanis Mr. Marchant, az állomásfőnök arról volt híres, hogy szinte hetente hívta ki a london–brightoni vasúti rendőrséget nemlétező bűnügyek miatt.

– Mindazonáltal, fiúk – mondta nekik Jarvis főfelügyelő ünnepélyesen –, ez nem jelenti azt, hogy ezúttal ne lehetne igaza. Ha jó rendőrök akarnak lenni, ne bocsátkozzanak feltételezésekbe. Tudják, mint a pulyka, aki azt hitte: ha meglátja a gazdasszonyt reggelente, az azt jelenti, enni kap, csak aztán rájött, hogy tévedett…

– Igen, uram, karácsonykor – szakította félbe Harry.

– Úgy bizony, karácsonyeste. Helyes, Conlon – motyogta Jarvis, és megköszörülte a torkát. – Akkor mire várnak?

Harry és Guy gyorsan kilépett hát a főnök irodájából. A keskeny kis helyiségben nem volt egyéb a bőrrel borított íróasztalon és széken kívül, de ha valakit behívtak a dohányfüstös falú irodába, olyan érzése volt, mintha az Old Bailey tárgyalótermében lett volna. Az iroda egyenesen a Victoria pályaudvar tizenkettes peronjára nyílt.

– Mit csináltál, amitől a főnök ilyen rendes velünk, Harry? – kérdezte Guy.

– Nem tudom, miről beszélsz – vágta rá vigyorogva a másik.

– Dehogynem, tudod te azt. Az ilyen melót általában Bob és Lance kapja. Nem is annyira nyomozás ez, mint inkább szabadnap. Már arra készültem, hogy egész délelőtt a váltóházat bütykölöm.

– Ne éld bele magad túlságosan. Január van, és rohadt hideg, nem olyan, mintha júniusban mennél a tengerhez – mondta nevetve Harry. – De lehet, elintézem, hogy a főnök egy dobozzal a kedvenc szivarjából kapjon karácsonyra…

Harry és Guy négy évvel korábban, a vasúti rendőri kiképzésük alatt állt össze párba. Első pillantásra nem illettek össze: Harry mintha tizenkét éves korában megállt volna a növésben, de olyan jóképű volt és szőke, hogy egy homályos éjszakai bárban elment volna filmsztárnak. Párszor valóban próbálkozott is ezzel, szórványos sikerrel. Guy magas volt, „nyúlánk”, mondogatta az anyja, kiugró pofacsonttal, világosbarna hajjal, és réssel az elülső fogai között, vastag, kerek szemüvege meg állandóan lecsúszott az orráról. De tetszett nekik a másik lazasága, humora, és az is összehozta őket, hogy egyikük sem vehetett részt a háborúban, Harry az asztmája, Guy pedig a rövidlátása miatt.

Az a délelőtt, amikor nem behívóparanccsal, hanem a felmentéséről szóló levéllel ment haza, rendszeresen bevillant Guy agyába. 1916-ban az egyik bátyja már halott volt, a háború kezdetekor vesztette életét, a monsi csatában. Két másik bátyja franciaországi lövészárkokból írt, szűkszavú leveleik reszketeg kézírásuk miatt voltak árulkodók. Apja a gyárban hosszú műszakokat vállalt, anyjából pedig önmaga fakó árnyéka lett, beleolvadt a lakásba, hangot is alig adott ki, nemhogy beszéljen. Guy csak dadogott a látásvizsgálaton, nagyon szeretett volna átmenni, de a betűk ugráltak és elmosódtak a szeme előtt. Tudta, reménytelen. Ahogy lépdelt a Tooley Street nyolcas számú háza felé, ahol az anyja várta, szakadt az eső, a víz végigfolyt a hátán, bőrig ázott. Ám úgy érezte, ez nem elég: fizikai fájdalmat akart, valamit, ami a bátor bátyjai mellé emeli. Amikor összeszedte minden erejét, hogy benyisson az ajtón, mélységesen megalázva érezte magát. Még az sem vigasztalta, hogy anyja a megkönnyebbüléstől zokogva ölelte át: ő azt kívánta, bárcsak csomagolhatna, és mehetne a háborúba.

Amikor jelentkezett a vasúti rendőrséghez, úgy tűnt, megtalálta a célját, és visszatért az életkedve, bár még így is előfordult, hogy gúnyolódtak rajta. A tízes számú házból Mrs. Curtis gratulált a sikeres rendőri vizsgához, de nem állta meg, hogy meg ne jegyezze:

– Vasúti rendőrség… az ugye nem az igazi rendőrség?

Egy évvel korábban hazatért a három bátyja. Bertie, a legfiatalabb fél évvel a háború vége előtt vonult be. Valamennyien kőművesként dolgoztak, és Guy örült, hogy mind épségben otthon vannak. Bár csinos egyenruhájával és rendőrsapkájával bizonyos tiszteletet vívott ki magának, amikor kénytelen volt bevallani, hogy hivatali kötelességei közé tartozik az állomásépületről lógó virágkosarak öntözése és a váltóállítás, újra csak kinevették, és mintha abba sem akarták volna hagyni.

Amikor aznap reggel Harryvel beléptek Mr. Marchant irodájába, az állomásfőnök egy zsebórával a kezében járkált fel-alá.

– Itt vannak hát! – mondta, hörcsögarca aggodalmat tükrözött. – Már megint elkéstek. Öt perce kinyitom az íróasztalom fiókját, és ott találom a zsebórát.

Harryből majdnem kitört a nevetés, de Guy olyan szigorúan nézett rá, amennyire csak tudott a vastag szemüvege mögül.

– Látom, uram – mondta Guy. – Gondolja, hogy a tolvaj tette vissza, amikor megtudta, hogy ön jelentette?

Mr. Marchant abbahagyta a járkálást, és mereven nézett Guyra, mintha épp most mondta volna meg neki, mi az élet értelme.

– Igen, azt gondolom, hogy pontosan ez történt.

Harry úgy tett, mint aki buzgón keresi a jegyzetfüzetét, eltakarta az arcát, és megpróbálta elfojtani a kitörni készülő horkantásokat. Guynak sikerült odafigyelnie Mr. Marchantre, és a tőle telhető legkomolyabb arccal bólogatott, ám amikor megszólalt a telefon, végre rámosolygott Harryre.

– Sajnálom, fiúk – mondta Mr. Marchant –, a Bexhill felől jövő vonat késik, mennem kell. Igyanak egy teát.

Alig csukódott be az állomásfőnök mögött az ajtó, a két rendőrből kitört a nevetés.

– Teljesen begolyózott? – kérdezte Harry. – Egy háborús érdemrend, egy ötfontos bankjegy, egy töltőtoll, most meg a zsebóra. Mind ott volt a fiókjában néhány órával azután, hogy az eltűnésüket jelentette.

– Ne – szólt Guy összegörnyedve, lehunyt szemmel –, fáj a hasam.

Harry fölállt, és olyan arcot vágott, mint az állomásfőnök.

– Rendőrség? – mondta, mintha a telefonba beszélne. – Egy nagyon-nagyon súlyos bűnesetről kell beszámolnom…

Így aztán egyikük sem hallotta, amikor kivágódott az iroda ajtaja.

5.

1920. január 12.

A taxiban Stephen hátracsavarta Louisa karját, és a csuklóját fogta, bár nem olyan szorosan, mint korábban. Amikor az autó a kereszteződéseknél lelassított, a lány gondolkozott, kiugorjon-e, de megijesztette az utcai hangzavar. Villamosok csörömpöltek a síneken, fent szikrázott az áramszedő, a buszok kicsit bedőltek a kanyarban, a Pears-szappan reklámja fölött két-három összefagyott utas ült a nyitott tetejű buszban. Fiúk, akiknek az iskolában lett volna a helyük, szendvicsemberekként járkáltak fel-alá, a híreket harsogva: lloyd george megint adót emel és csecsemőt hagytak a templomlépcsőn. Háború előtti relikviaként egy lovas kocsi állt az út mellett, olyan volt, akár egy szobor, csak a friss trágyakupac árulkodott arról, hogy az állat él. A taxi mellett fiatalemberek és középkorú nők haladtak kerékpáron, be-benéztek az ablakon. Csak annyit láttak, hogy egy mogorva férfi mereven előrenéz, kalapja a homlokába húzva, mellette egy mosolytalan nő ül.

Louisa szíve hevesen dobogott. Socks a kocsi padlóján feküdt, nyugodtnak tűnt, bár a fülét hegyezte.

Louisa ismerte annyira a nagybátyját, hogy tudja: van miért aggódnia. Louisa apja hat gyerek közül a legfiatalabb volt. Stephen volt a család fekete báránya: amint lehetett, elköltözött hazulról, és csak temetéseken jelent meg. „És nem, nem azért, hogy megadja a végső tiszteletet – mondta az apja –, hanem azért, mert azt várta, hogy a végrendeletben valamit rá is hagytak, vagy legalább valamelyik nagynénitől kunyerálhat pár fillért.”

Gyerekkorában többször is járt náluk Stephen, és mindig visszaélt a vendégjoggal, de mind az apja, mind az anyja túl gyengék voltak, hogy megkérjék, menjen el. Ráadásul mindketten dolgoztak napközben, és szívesen fogadták, amikor Stephen felajánlotta, hogy reggelenként elkíséri a kislányt iskolába. Azt azonban sosem tudták meg, hogy a bácsi iskola helyett a vasútállomásokra hordta a gyereket, mint mondta: „az élet iskolájába”, és megtanította a gazdagok, vagy csak egy-egy jobb felöltőt viselő utas zsebéből lopni. Az biztos, hogy Louisa sokat tanult, de az is, hogy az anyjának nem számolt be erről. Stephen némi édességgel és a bűntudat émelyítő érzésével tartotta vissza. Hiszen van a szüleinek elég bajuk, miért aggódnának még emiatt is, nem igaz? Louisa rossz szájízzel gondolt vissza arra, hogy gyakran még a nagybátyjától kapott figyelem is tetszett neki, hiszen otthon oly kevés része volt benne. Nem szerette, amit ezért cserébe csinálnia kellett, de megtette. Volt, hogy Stephen adott neki egy-egy shillinget – „osztalék a profitból”, mondogatta vigyorogva, és a kislány az ágya alatti dobozban gyűjteni kezdte a pénzt. Egyszer majdcsak lesz annyi, hogy elmehessek itthonról, gondolta.

Így aztán nem volt túl nagy meglepetés, amikor Stephen felbukkant az öccse temetésén, majd elment a Cross Keys kocsmába is a szerény kis torra. Socks is vele volt, a fiatal, de jól kiképzett kutya, és Stephen megnyerte Louisa szimpátiáját, amikor azt mondta neki: nagyon hasonlít arra a kutyára, ami kisfiúkorában volt mellette. A lány ismerte a történetet, mert gyakran hallotta, általában olyankor, amikor Stephen kicsit többet ivott a kelleténél, és rossz volt a kedve. Kiskorában talált az utcán egy kóbor kutyát, és hazavitte, és bár az egész család megkedvelte az állatot, az csak Stephen után ment, mindenhova követte, vele aludt éjszaka, melegítette, mert hatan aludtak a hálószoba padlóján. Amikor az apjuk kirúgta a kutyát a házból, mert ellopta a gulyás maradékát, Stephen úgy érezte, megszakad a szíve. És Socks pontosan olyan, mint az a kutya, mondta Stephen, és mindketten mosolyogtak a korcsra, aminek a farka ütemesen csapkodta a kocsma padlóját.

Winnie eléggé le volt sújtva a temetés után, és amikor Stephen felajánlotta, hogy hazakíséri, Louisa nem volt résen, még hálás is volt a segítségért. Már későre járt, és a sör is fogyott, nem lett volna szép, ha nem engedi át az ágyát a nagybácsinak: azt mondta, ő szívesen alszik az anyjával.

A következő néhány napban szokás szerint nem találták meg a megfelelő pillanatot arra, hogy megkérjék Stephent, menjen el. Winnie és Louisa még egymás közt sem beszéltek erről, mintha az, hogy hangosan kimondják, elviselhetetlenné tette volna a férfi jelenlétét a lakásban. Stephen pénzt soha nem adott nekik, de néha hozott valamit, amit vásárolt vagy inkább elnyert valakitől a kocsmában, egy darab marha- vagy bárányhúst, így még azt sem mondhatták, hogy nem járul hozzá semmivel Winnie szerény vacsoráihoz. Mielőtt ő maga evett volna, Stephen mindig előbb a kutyának adott. Soha nem említette, hol volt, mielőtt a temetés napján feltűnt, és mit csinált abban a három évben, amióta utoljára ott járt. A két nő meg úgy gondolta, jobb, ha nem kérdezi.

Az idő múlásával megtanulták elviselni a jelenlétét; megszokták, úgy, mint amikor valaki a térdfájását megszokja: eleinte minden mozdulatnál fáj, aztán szép lassan megfeledkezik róla. Attól eltekintve, hogy elfoglalta Louisa szobáját, és a legtöbb este részegen ment haza, a hozzájárulása a ház életéhez általában mogorva horkantásokból állt, és abból, hogy Arthur régi karosszékén mély lenyomatot hagyott. Stephen ugyanis itt aludta ki ebéd után a másnaposságát, Socksszal a lábánál.

Louisa a taxiban az anyjára gondolt, aki biztosan nem tudja majd, hova lett a lánya. De abban is biztos volt, hogy Winnie nem igazán fog semmit sem csinálni. Ott van neki a mosás, és jobban aggasztja majd, hogy a kosár hol lehet. Talán visszamegy Mrs. Shoveltonhoz, hogy megnézze, nincs-e ott. Vagy még valószínűbb, hogy kimossa a többit, és lemondóan beletörődik a munkája elvesztésébe, majd bocsánatot kér a gondatlanságukért, ahogy hátrál kifelé, annak ellenére, hogy hosszú évek alatt egy zsebkendő sem hiányzott soha. Louisa szerette az anyját, de az asszony legtöbbször azokra a párnahuzatokra emlékeztette, amelyeket olyan hűségesen mosott és vasalt: tiszta, fehér, Lux szappanpehely-illatú, és csak azért létezik, hogy mások kényelmét szolgálja.

A dolgok állása szerint senki sem tud arról, hogy Louisa egy taxiban ül a nagybátyjával, és úton van a Victoria pályaudvar felé. A lány tisztában volt azzal, hogy onnan déli irányba mennek a vonatok. Üres gyomra görcsbe rándult. Oldalt rápillantott Stephenre, de az az arc nem árulkodott semmiről.

– Hova megyünk? – kérdezte. Hangja határozottabban csengett, mint gondolta.

– Ne törődj te azzal. Időben megtudod.

– Legalább a karomat engedje el, fáj.

– És hagyjam, hogy kiugorj? – mondta, és hogy nyomatékot adjon neki, rántott egyet a lány karján.

– Már itt is vagyunk – szólt Stephen, amikor a taxi megállt a bejáratnál. Egyik kezével kinyitotta az ajtót, de a másikkal még mindig fogta a lányt. Kirángatta a kocsiból, még akkor is ott állt mellette, amikor pénzt kotorászott elő a zsebéből, hogy kifizesse a taxist, majd behajolt az ablakon, és amikor a kocsi elindult, elvonszolta onnan a lányt.

– Három shilling hat pennyvel jössz nekem – szólt oda az unokahúgának. Bámulatos volt, ahogy ez az ember állandóan úgy tett, mintha ő soha semmit sem magára költene, mindig valaki másra, aki aztán tartozik neki. Mintha valami szent lett volna, aki állandóan csak másoknak tesz szívességet. Louisa látott egyszer egy fotónegatívot, és rácsodálkozott az üveg alatt a fény és az árnyék tökéletes helycseréjére; Stephen pontosan ilyen, gondolta.

A nagybátyja annyira hihetetlen módon viselkedett, hogy attól fura módon elszállt a félelme. Ez ellen nem lehet észérvekkel jönni. Világos volt, hogy nem fogja tudni kibeszélni magát ebből a helyzetből, testi ereje meg nem volt elég, hogy kiszabaduljon. Jobb, ha egyelőre megy vele, gondolta, és figyeli az első adandó alkalmat, hogy túljárhasson az eszén. Stephen nem valami okos; Louisa biztos volt benne, hogy hamarosan elérkezik az alkalom.

– Bácsikám – mondta, és az odafordult, de ugyanolyan gyorsan mentek tovább. – Nem tudná legalább a másik karomat fogni? Ez már nagyon fáj.

Stephen megállt, azon gondolkodott, ez valami trükk akar-e lenni, aztán beleegyezően mordult egyet, és anélkül, hogy egy pillanatra is elengedte volna a lányt, átment a másik oldalára. Louisa kirázta a bal karját, és érezte, ahogy újra megindul benne a vérkeringés. Amikor Stephen átment a másik oldalára, észrevette, hogy a kabátzsebéből kiáll egy darab papír. Nem látta, csak a sarkát, de krémszínű volt, és elég vastag. Egy boríték. Stephen nem szokott levelet kapni, minőségi borítékban meg pláne nem. Visszahúzta a fejét, még mielőtt a férfi észrevette volna, hogy meglátta a levelet. Tudta, egészen biztosan tudta, mi az, és azt is, hogy neki meg kell szereznie.

Körülöttük zajlott a nagy pályaudvarok nyüzsgő élete. Első és harmadosztályú utasok jöttek-mentek a bejáratnál, akár méhek a kaptár körül; vidéki suttyók érkeztek, hogy munkát keressenek a nagyvárosban, ahol kolbászból van a kerítés, ők legalábbis úgy remélték. Cilinderes urak indultak megszemlélni az északi területeken levő gyáraikat, mögöttük keménykalapos férfiak lóbálták pipaszár lábuknak nekiütődő bőr aktatáskájukat.

Louisa minden más alkalommal élvezte volna a környezetet, a virágárusok és újságosok bódéit, a hatalmas csomagokat kiskocsin gurító hordárokat. Ó, mennyire szeretett volna az utazók közt lenni! Venne egy jegyet, és magabiztosan fölszállna egy vonatra, amely átrepíti az országon, erdőn-mezőn vágtatna vele, és megérkezne oda, ahol senki sem ismeri, és minden lehetséges.

Ehelyett durván rángatta magával a nagybátyja, miközben vett két jegyet Hastingsbe.

– Csak oda, harmadosztályra. – Louisa alig hallotta, ahogy a pénztáros azt mondja, Lewesben rövid a peron, az lesz az első megálló, ott kétfelé ágaznak a sínek.

– Hastingsbe? – kérdezte Louisa, mikor megvették a jegyet. Liam Mahoney, dübörgött a fülében.

– Barátaim laknak ott, egy darabig náluk leszünk. És most fogd be a szád.

Louisa elhallgatott, a levélre gondolt, amit valahogy ki kell szednie Stephen zsebéből. Ha az áll benne, hogy mehet meghallgatásra az állásért, akkor az jelenti számára az életet. Meg kell szereznie.

Akkor sem szólt semmit, amikor a nagybátyja kivezette a kilences vágányhoz, ahol már bent állt a vonat. Stephen egy hátsó fülkét választott, amelyben csak egy öregasszony ült, aki csöndesen sírdogált a zsebkendőjébe, és szinte észre sem vette őket. Füttyszó, egy rándulás, és már indult is a vonat. Stephen csak akkor engedte el a lány kezét. Ott ültek egymás mellett, Louisa mereven, kihúzott derékkal, és azt mondogatta magának, hogy csak ne nézzen oda Stephen zsebére. Az meg még jobban behúzta a fejébe a kalapját, és kibámult az ablakon.

Ahogy haladtak, Louisa kinézett London távolba vesző körvonalaira, a házak ablakaiban a szürke neccfüggönyökre, és a folyótól délre levő házak megfeketedett tégláira. Hamarosan meglátta Sussex síkságait, a barna földet, a tarlókat, ahol az ég és föld között egyenes sövény képezte a határvonalat. A sínek mentén parasztházak, hol távolabb, hol közelebb, néhol még azt is lehetett látni, ahogy épp fejnek, és a lovas kocsi a tejre vár, máshol csupán elmosódott füst jelezte a kéményből, hogy ott ház áll. Amikor kijöttek az első alagútból, Louisa megcsodálta a barna-fehér teheneket: a rét szélén összebújva feküdtek, előttük egyetlen bika állt – olyan volt, mint a miniszterelnök a parlament előtt. Volt még két alagút, mindkétszer majdnem teljesen sötét volt, és a kerekek csattogása sértette Louisa fülét.

Most, gondolta, most vedd ki a levelet.

Bal kezét lassan felemelte, és az ujjai hegyével megtapogatta Stephen vastag gyapjúkabátját. Keze elindult fölfelé, a zseb szája felé, a könyökét magához szorította, annyira dobogott a szíve, hogy azt hitte, menten rosszul lesz. Épp meg akarta fogni a levél sarkát a mutató- és hüvelykujja közé, amikor újra világos lett a fülkében. Gyorsan elkapta a kezét.

Stephen megérezte a mozdulatot, és szúrósan nézett Louisára, de ő egyenesen előrebámult. Stephen megtapogatta a zsebét, mintha keresne valamit, de a lány látta, hogy titokban ellenőrizte, megvan-e a levél; csak akkor vette elő a dohányzacskóját, és kezdett el cigarettát sodorni. Rövidesen szürke füst terjengett a fülkében. Az idős hölgy krákogott kicsit, de ez sem szakította félbe a zokogása ritmusát. Amikor Stephen már majdnem elszívta a cigarettát, és félő volt, hogy a körmére ég az izzó csikk, Louisa észrevette, hogy a vonat lassít. Ahogy a kerekek lassabban forogtak, az ő szíve úgy vert egyre hevesebben; úgy érezte, már a torkában dobog. Amikor a vonat megállt, a lány hirtelen fölpattant.

– De komolyan, bácsikám – mondta nyájasan mosolyogva –, maga nagyon udvariatlan. A szegény hölgy alig kap levegőt.

Az idős nő ránézett Louisára. Stephen fölemelte a kezét, de a lány úgy tett, mint aki nem vette észre, és kinyitotta az ablakot, majd rámosolygott útitársnőjükre, mintha a nagybátyja egyetértésével cselekedett volna. Hallotta, hogy a többi fülke ajtaja nyílik és csapódik, ahogy az emberek le- és fölszállnak, és akkor a kalauz elkiáltotta magát, hogy Lewes.

Louisa, amennyire csak lehetett, lehúzta az ablakot, majd elfordulva a jobb kezével kinyúlt a kilincsért.

– Ülj le! – kiáltotta Stephen, és fölállt, majd lépett egyet a lány felé, és a földre dobta a csikkjét. Socks felugrott. Louisa hallotta a kalauz sípszavát: hosszú volt és hangos. A vonat is füttyentett egyet válaszul, és a kerekei újra forogni kezdtek.

Nem volt idő gondolkodni. Louisa kikapta a levelet a nagybátyja zsebéből, pont úgy, ahogy tőle tanulta, kinyitotta az ajtót, és leugrott a sínek mellé, majd olyan messze gurult, amilyen messze csak tudott. A nagybátyja ott állt a nyitott, lengedező ajtóban, az arca ráncos volt a dühtől, a szája mozgott, de hiába, mert a gőz sivítása elnyomta a hangját.

6.

1920. január 12.

Harry és Guy a nagy nevetéstől észre sem vették, hogy egy kalauz beront az állomásfőnök irodájába.

– Uram, elnézést, uram, egy lány van a sínek mellett – dadogta, majd kihúzta magát, amikor meglátta az egyenruhájukat. – Bocsánat, őrmester – fordult oda Harryhez –, azt hittem, maga Mr. Marchant. Tudna jönni? Segíteni kéne.

A két rendőr gyorsan megigazította a sapkáját, Guy begombolta a felső gombját is. Rendetlen külsejüket túlzott komolysággal igyekeztek leplezni.