Aurora P. Hill

Adelin és Ettran

Serbeniai Krónikák II. könyv

Aurora P. Hill

Adelin és Ettran

Serbeniai Krónikák II. könyv

2022.

©Aurora P. Hill 2022

Első kiadás

Magánkiadás

Kiadó: Preiml-Hegyi Hajnalka

Borítóterv, tördelés: Bánki Szilvia
(Sylvia Art&Design)

Portré: Németh-Csóka Adrienn

(Németh-Csóka Adrienn photography)

A cselekmény fiktív történeten alapul. A szereplők nem létező alakok, esetleges egyezésük a valósággal csak a véletlen műve.

Minden jog fenntartva!

ISBN 978-3-9505104-4-7

Hivatalos honlap: www.aurora-p-hill-iroi-portalja.webnode.hu

Hivatalos Facebook-oldal: Aurora P. Hill írói portálja

Hivatalos Instagram-profil: @aurora_p_hill

Köszönöm…

…a családomnak, hogy minden nap az álmomat élhetem, és nem bánják, ha néha elbújok egy másik univerzumban.

…Bánki Szilvinek (Sylvia Art&Design) a csodálatos borítót, a tördelést, az előolvasást és a tanácsokat. Fantasztikus lett a végeredmény.

…Németh-Csóka Adriennek (Németh-Csóka Adrienn photography) a portrét, ami ennek a kötetnek a hátuljára került. Azóta sem feledem azt a jó hangulatú fotózást.

…a bétaolvasóimnak, Bakcsi Renátának, Eliza Beth írónőnek, Smíri Juditnak és Szabó Róbert írónak, akik szabadidejükben elolvasták a nyers kéziratot, és megszámlálhatatlan hasznos megjegyzéssel járultak hozzá a szöveg tökéletességéhez. Nélkülük Gabriela még mindig tekeregne valahol az egyik gazui erdőben, Aslios pedig sosem szállt volna le a dramija hátáról. Becsülöm a munkájukat, és remélem, nem csapják rám az ajtót, ha bekopogok hozzájuk a harmadik kötet kéziratával!

…az előolvasóimnak, Alyona Crower írónőnek, Lőrincz Bernadettnek és Lőrincz Csillának, valamint Szőke Mártonnak, aki a 14 évével a legfiatalabb volt a csapatban, hogy hatalmas lelkesedéssel követték Gabriela és Aslios kalandjait, és őszintén elmondták a véleményüket a történetről. Remélem, számíthatok rájuk a következő részeknél is!

…az olvasóimnak, hogy ennyire várták Gabriela és Aslios kalandjait! Miattuk nem kételkedtem benne, hogy ezúttal is sikerülni fog. Az első kötet sikere után rengeteg motivációt kaptam tőlük, ami átsegített a nehezebb időszakokon is. Bízom benne, hogy csupa jó érzéssel csukják majd be a könyvet az utolsó oldalak után.

Kedves Olvasó!

Tudnod kell, hogy a Földön kívül is van élet.

Csodálatos univerzum tárul eléd, ha belekezdesz ebbe a történetbe. Ez a kötet többről szól, mint amit elsőre hiszel. Nem csupán a Csillagos ösvényen folytatása, nemcsak egy mese Serbeniáról vagy egy kalandregény, hanem bizonyíték arra, hogy az élet tele van meglepetésekkel, akadályokkal, nehézségekkel, amiket egy barát, egy bizalmas, egy kedves oldalán sokkal könnyebben veszel, mint egyedül.

Gabriela és Aslios nagy útra indulnak, és amíg ők támogatókat gyűjtenek maguk mellé, te megismerheted Ygnu fagyos jégvilágát, Gazu végtelen erdőségeit, Uule csodálatos, lebegő szikláit. Együtt repülhetsz a sivatagi sasokkal, végignézheted a harci oroszlánok próbáját, és földbe gyökerezik a lábad a gyönyörű fehér szarvas, Ene láttán.

Minden csillag különleges a maga módján, és csak arra várnak, hogy megismerd őket.

Remélem, hogy csodálatos élményekkel gazdagodsz!

Jó olvasást kívánok Neked!

Aurora P. Hill

Szüleimnek és az öcsémnek.

Akármerre járunk is a világban, sosem vagyunk messze egymástól.

„Lábuk alatt az út kanyarog és fordul,

Fejük fölé a hajnal koronaként borul.”

1. fejezet

Átkozott sors

Frena…

Vajon nem kellettem neki?

Tudta, hogy a Földön vagyok?

Akar még engem?

Aslios szótlanul várt. Gabriela hallotta a saját szívverését, akkora csend volt a titkos átjáróban. Kételkedett abban, hogy helyes, amit tesz. Talán jobb lett volna, ha hallgat Asliosra, és elhagyják a palotát, amíg arra lehetőségük volt. Viszont akkor meddig bujkáljon? Meddig tolja maga előtt ezt a lehetőséget, amit nem szabad elszalasztania?

Mintha egy láda teteje csapódott volna le, ami megszakította a gondolatait. Sietős léptek hallatszottak.

Az ajtó hirtelen kinyílt.

Gabriela azonnal Frena tekintetét kereste. Az istennő megtorpant, amikor látta, hogy a két fiatal ott áll a sötét lépcsőfordulóban. Egy lépést tett hátra. Dromnis is megpillantotta őket, leeresztette a kezében tartott köpenyt. Arcára megfejthetetlen kifejezés ült ki.

– Ti ketten… – kezdte Frena, miközben pillantása a lányról a fiúra vándorolt. – Mit kerestek itt?

– Azért jöttünk, hogy elköszönjünk – vágott bele Aslios, majd előlépett a félhomályból. Jelentőségteljesen az istennőre nézett, aki azonnal értette, miről van szó.

– Elmész? Ma?

– Igen. És…

– Ketten megyünk – szólt közbe Gabriela, belefojtva a szót a fiúba.

Frena szeme tágra nyílt.

– Most?

– Igen.

– Álljunk csak meg! – emelte fel a kezét a nő, és a pillantása visszatért Asliosra. – Egy kicsit várjunk ezzel! Mikor jöttetek?

– Még Wollas előtt – vallotta be a fiú, mire a két felnőtt egymásra nézett.

– Akkor… – szólalt meg az istennő tétován, és rápillantott a lányra. – Kicsikém…

– Frena. – Gabriela tudta, hogy a következő mondatnál eldől, jól értett-e mindent. – Te tudod a legjobban, hogy ki is vagyok valójában.

Az istennő elsápadt, de nem fordult el, nem keresett kibúvót. Helyette finom mosolyra húzta az ajkát.

– Hát rájöttél? Nem így akartam. – Odalépett a lányhoz, és átölelte. – Sajnálom!

Gabriela szíve heves kalapálásba kezdett, ahogy érezte az ölelő karokat. Tekintete ide-oda járt a szoba berendezésén, de semmit nem fogott fel az egészből.

Ez már a valóság? Itt volt vele nap, mint nap, és nem mert benne hinni. Néha játszott a gondolattal, de csak ábrándként volt meg a fejében. Olyan hihetetlennek tűnt, hogy ilyen egyszerű legyen az egész. Annyi éven át kereste! Máshol, ott, ahol nem is szabadott lennie. Nem találta. Aztán közbeszólt valami, talán a híres sors, és idehozta őt. Egyenesen az édesanyjához. Hiszen annyira hasonlóak…

Átkarolta. Úgy szorította magához, mintha sosem akarná elengedni. Frena megszólalt:

– Gyertek! Itt nem vagytok jó helyen! – Elengedte a lányát, és határozottan az arcába nézett. – Mindenhol téged keresnek. Nem adom meg nekik az alkalmat, hogy megtaláljanak.

– A palota hemzseg a katonáktól – szólalt meg Aslios.

Az istennő gondolkozott, és ránézett Dromnisra:

– A barlanghoz kell eljutnunk. Keresztül a falun és az erdőn. Attakővel lenne a legegyszerűbb. Ha feloldom a tiltást…

– Nem tudjuk, hol vannak még ellenséges katonák – vetette ellen a férfi. – Lehet, hogy pont Tuga elé érkezünk. Az attakő nem biztonságos, gyalog kell mennünk. Gabriela pedig a saját biztonsága érdekében nem használhatja a vándorlelkeit.

– De én igen – húzta ki magát Aslios.

Dromnis egy másodpercig nézte, majd biccentett. Közben egy halványan villódzó attakövet adott a fiúnak, aki visszalépett a koromsötét átjáróba.

– Te mutatod az utat! Légy óvatos!

Aslios felelősségteljesen bólintott, és megindult lefelé.

– Először jussunk ki innen!

Frena megragadta lánya csuklóját, majd mind a négyen leszaladtak a rejteklépcsőn. A halvány fényű attakő pont annyi világosságot adott, hogy látták a lépcsőfokokat. Gabriela révületben követte az előtte rohanó alakot. Frena nem tagadta meg őt, pedig az utolsó találkozásuk elég harapósra sikeredett.

Újra és újra eszébe jutott a jelenet, amikor visszatértek Danausszal az Efétől, és ő haragosan azt mondta az istennőnek, hogy nem tudja, elhiszi-e, amit mond.

Hát… Most elhitte, mert igaz volt.

A képzeletében szereplő alakok közül az „anya” megkapta Frena arcát. Olyan volt, mintha a szíve egyik darabja visszatért volna a mellkasába. A melegség, ami a gondolatra elöntötte, felrázta egész valójában.

Alighogy leértek a csigalépcső aljához, Aslios gyorsan zsebre tette a követ. Kardja halkan csilingelt, ahogy kihúzta a hüvelyéből, felkészülve a legrosszabbra. Összenézett Dromnisszal, majd biccentettek egymásnak. Kiosontak a folyosóra, és egy kanyar után újabb átjáróhoz jutottak. Az ezúttal egy vaskos oszlop mögött rejtőzött. Gabriela szinte sokkot kapott a látványtól, ami a palotának ezen a szintjén fogadta őket. A palotaőrök közül sokan holtan hevertek a kőpadlón, vérük eláztatta az egyenruhájukat. Aki még talpon volt, a felhangzó parancsokat követve a kijárat felé sietett. A tanácsteremben kirobbant vérontás miatt az egész kastély felbolydult, a korábban mindenhol őrködő katonák nem álltak a helyükön. Ez hatalmas szerencse volt négyük számára. Gabriela feszülten lépett be a sötétbe, miközben nagyokat nyelt a vérfürdő gondolatára. Újabb lépcső következett, ami megint lefelé vitte őket.

Pár perc rohanás után kiértek a Nagy Virágosrétre. Éjszaka volt. A lányt szinte arcon csapta a virágok bódító illata a palota nyomasztó bűze után. Nem is álltak meg a hófehér szentélyig. Izgatottan néztek körül a kupola alatt.

– Ide nem jöhet senki – szólalt meg az istennő megnyugodva.

– Csak a kaput ne zárd le, amíg kimegyünk! Maradjatok itt, sietünk vissza! – Dromnis a kis ajtóhoz rohant Asliosszal a nyomában, és óvatosan kiléptek rajta.

Amint mindketten eltűntek, az ajtó újra bezárult. Frena szorította a lány kezét, miközben tekintete ide-oda járt az arcán. Bár csak néhány fáklya lobogó lángja nyújtott fényt, Gabriela felfedezte magát a zöld szempárban. Egyetlen kérdés nem hagyta nyugodni:

– Miért nem szóltál előbb?

Az istennő szomorú mosollyal nézte őt.

– Legutóbb azt vágtad a fejemhez, hogy akármit is mondok, nem hiszel nekem. Utána pedig már nem volt lehetőségem elhagyni a palotát.

A lány elszégyellte magát.

– Ne haragudj! Abban a percben túl sok volt minden, és kicsúszott a számon.

– Tudom, kicsikém. Tudom. – Frena megértőn bólintott. – És nem haragszom. Inkább te bocsáss meg nekem! Nem akartam felesleges izgalmat okozni, amíg nem tudtam biztosan.

Gabriela azonnal rákérdezett:

– Tehát gyanakodtál?

– Éreztem. – Az istennő megsimogatta gyermeke karját. – Azóta megbizonyosodtam róla, hogy a lányom vagy. Ebben nem tévedtem. Amikor a lábad legelőször érintette Serbenia talaját, megdobbant a szívem. Azóta vártam a visszatérésedet. Aslios mindent elmesélt, amit megtudott rólad, így már akkor szinte teljesen biztos voltam benne. Rengeteget tépelődtem, hogyan fogadod majd, és valószínűleg túl sokáig vártam. Sajnálom, hogy nem szóltam előbb.

– Én csak találgattam. – Gabriela szavaira Frena gyengéden elmosolyodott, majd egyszerre sírásba fordult a mosoly, és máris könnyek szántották az arcát. Körülöttük megrezzentek a virágok, ahogy a lassú eső nagy cseppekben hullani kezdett. Gabriela átkarolta édesanyját. Virágillat áradt felé. – Mindenki azt mondta, hogy hasonlítunk. Senkinek nem hittem el. – Frena belemarkolt a ruhájába. – Eddig.

A nő felpillantott, és megtörölte a szemét.

– Hiszel nekem? – kérdezte halkan.

– Igen.

Frena ismét sírt. Az évekig tartó bizonytalanság és aggódás törhetett fel belőle. Gabriela nem tudta, mivel vigasztalja.

– Ne sírj, kérlek… – suttogta.

Az istennő egy csókot adott az arcára. A lány érezte Frena illatát, ölelő karját, és csak az járt a fejében, hogy megvan, végre megvan!

Frena felpillantott rá, majd lágyan homlokon csókolta. Szemei vörösek voltak a sírástól. Hangjában a szeretet bujkált, ahogy megszólalt:

– Olyan régen vártam erre a percre… – Keze megsimította lánya göndör aranyhaját. – Gyönyörű lettél. – Az eső már csak szitált.

Gabriela elmosolyodott, majd egy percre oldalra pillantott. Dromnis és Aslios még nem érkeztek vissza. Megtörölte az istennő arcát, majd a sajátját is, és ismét hevesen megölelték egymást. Percekig álltak összefonódva. Ahogy az első megrendülésük csillapodott, úgy lazítottak az ölelésen.

– Biztos vagyok benne, hogy nem ezt akarod hallani, de azonnal el kell menned – mondta Frena, és ismét a régi, határozott szempár nézett Gabrielára.

– Tudom. – A lány szája megremegett. – Úgy szeretném, ha maradhatnék! – tette hozzá gyorsan.

– Ahogy én is! – kiáltott fel az istennő a fejét csóválva. – De most menekülnöd kell! A Tanács és Tuga akarnak tőled valamit. Nem szeretném, hogy megint évekre ne lássalak.

Gabriela szívét tőrként döfte át a fájdalom. Nem csak az ő élete telt eddig magányban, ugyanúgy Frena is szenvedett a hiányától.

– Miattuk nem volt eddig édesanyám?

– És édesapád sem – hallották maguk mögött Dromnis hangját.

Gabriela gyorsan odafordult, és kérdőn nézte a lépcsőn felsétáló férfit. A katona arca komoly volt. Tekintete a lányéba mélyedt, aki hirtelen megértette. Elsápadt.

– Maga…

Dromnis ekkor halványan elmosolyodott.

– Nem maga, te lány…

Gabriela megcsóválta a fejét. Ez már sok… Dromnis lenne az édesapja? Frena pedig az anyukája? Ő egy halhatatlan istennő és egy halandó ember gyermeke?

A kezébe temette az arcát, próbálta megemészteni a hallottakat. Dromnis soha nem volt a szavak embere, ennek ellenére sokszor voltak egy társaságban, és többször is vigyázott rá anélkül, hogy utalt volna a köztük lévő eltéphetetlen kötelékre. A veszélyes időkben mindig elkísérte Ronához, megtiltotta neki, hogy fegyvert fogjon, és akkor is ő maradt vele, amikor a társai megkísérelték kiszabadítani a javasasszonyt a palotából. Mindezt azért, mert tudta, hogy ki is ő valójában? Egyáltalán számít ez?

Ránézett, és néhány másodpercig fürkészte az arcát.

– Nem is hasonlítunk – mondta végül kétkedve.

– Külsőleg lehet, hogy nem, de magamra ismertem a merészségedben – csillant fel a férfi szeme. – Meg a makacsságodban is – tette hozzá szeretetteljesen mosolyogva. – Te az én lányom vagy.

Gabrielának nem kellett több magyarázat. Kitárta a karját. Dromnis lépett egyet előre, és megölelték egymást.

A lány nem is tudta, hová legyen örömében. Félig kinyitotta a szemét. A kupola körüli virágok megint meghajoltak a zuhogó eső súlya alatt. Frena ezúttal örömében sírt. Gabriela kitárta a karját, hogy magához szorítsa őket. Megvannak, megvannak mind a ketten… Arcát belefúrta az ölelésbe, és ahogy egyre jobban lehiggadt, úgy ébredt fel benne a búcsú fájdalmas érzése. Kedve lett volna beleüvölteni a világba, hogy nem megy sehova, de tudta, hogy rengeteg dolog múlik a következő lépésen, ezért elengedte a szüleit.

– Kicsikém… – Frena értette a mozdulatot, és megtörölte a szemét. – Lassan indulnunk kell.

– Tudom. – Gabriela körbenézett. – Aslios hol van?

– Elment Ronához a csomagodért, aztán a sajátjáért – mondta Dromnis, és elnézett a kis kapu irányába. – Mindjárt visszatér.

A lány nem akart arra gondolni, hogy a fiú akár bajba is kerülhet, ezért inkább elfojtotta magában a félelmét.

– Tudod, mit akar tőlem a Tanács? – kérdezte Frenát, mert érezte, hogy fogy az idő.

– Hazudnék, ha azt mondanám, tudom. – Az istennő megcsóválta a fejét. Közben már az eső sem esett annyira. – Ha képesek voltak téged olyan sokáig Flubia Elián rejtegetni, akkor biztosan komoly terveik vannak veled. Arról azonban meg vagyok győződve, hogy nem jótékonykodni szeretnének. Mindenképp meg kell akadályoznunk, hogy újra elkapjanak. Ezért is örülök, hogy Asliosszal mész. Vele biztonságban leszel. Jelenleg ő az egyetlen ember a birodalomban, akire gondolkodás nélkül rá merlek bízni.

Gabriela bólintott.

– Remélem, hogy nem csalódik bennem nagyon – jegyezte meg halkan. – Pillanatnyilag egy időzített bomba vagyok. Fogalmam sincs, hogyan uralkodjak magamon és a bennem lévő erőn.

– Kicsikém. – Frena megértőn nézte a lányát. – Remélem, hogy minden kérdésedre választ találsz az úton. Aslios ugyanezen ment keresztül, tudni fogja, mit tegyen. Jól megtervezett mindent, ne aggódj!

Gabriela mélyet sóhajtott.

– Igyekszem nem akadályozni.

Az istennő biccentett.

– Helyes.

Dromnis hangjában enyhe kétség bujkált, ahogy megszólalt:

– Biztos jó ez így? Muszáj mennie?

– Nem te mondtad nekem pár napja, hogy jobban éreznéd magad, ha valahol máshol lenne? – Frena a férfit nézte.

– Igen, de… Nem gondoltam, hogy egy veszélyes útra megy Asliosszal – bökte ki Dromnis.

– Ne ródd fel neki, kérlek! Semmivel sem lesz nagyobb veszélyben, mint ha itt marad – ingatta a fejét Frena. – Éveken át maga döntött a sorsáról. Légy inkább büszke rá!

Dromnis kihúzta magát.

– Hogyne lennék? – Gabriela szíve hevesen vert a párbeszéd hallatán.

– Inkább adj neki tanácsot! Azzal többre megy.

A férfit meggyőzte az istennő válasza, mert megfogta Gabriela vállát, és mélyen a szemébe nézett.

– Egy tanácsom van: bármilyen helyre is mentek, bármit is tesztek, mindig hallgass Asliosra!

– Ez teljesíthető – bólintott a lány. – Megfogadom.

– De előbb… – Frena vetett egy rövid pillantást a férfira, aztán a lányára. – Mindenképp el kell mennetek Aser Morba!

Gabriela értetlenül nézett az édesanyjára.

– Miért?

– Szeretnénk, ha látnád Abalt, mielőtt útra keltek – felelt az istennő.

– Ő kicsoda?

– Van egy testvéred. Egy bátyád.

Gabriela megdöbbent.

– Bátyám? – visszhangozta alig hallhatóan. – Nem vagyok egyedül?

– Nem. – Frena megcsóválta a fejét. – Nekünk most nem lesz rá időnk, de neki talán igen, hogy elmondja azt, amit tudnod kell.

– Ő miért nem…

– A Tanács a nyomodban van! – vágott közbe Dromnis. – Aslios nagy kockázatot vállalt azzal, hogy elindult a csomagjaitokért. Nincs időnk mindent megmagyarázni. Előtte el kell érnünk a barlanghoz. Amint véget ért az utatok, beszélünk.

Gabriela megértette, és gyorsan bólintott. Ekkor a szülei egyszerre kezdtek beszélni hozzá:

– Ne feledd! Senkinek, soha egyetlen megbízhatónak tűnő embernek se mondd el, ki vagy!

– Nem szabad, hogy tudják!

– Bajba sodorhatod magad, ha felfeded a valódi származásodat.

– Ha gyanakodnának, te csak tagadd le!

– Vigyázz magadra!

Gabriela csak kapkodta a fejét, igyekezett mindent megjegyezni.

– Hogy néz ki a testvérem? – kérdezte gyorsan.

– Nem tévesztheted el. Már biztosan ott vár benneteket a barlang másik felén. – Frena tovább beszélt, miközben Dromnis Aslios után nézett.

– Nem hittem volna, hogy éppen ott…

– De igen. Láttad is. A másik neve Dicrom.

Gabrielát fojtogatta a sok, hirtelen jött információ. Dicrom? Az a Dicrom? Ha ő az, akkor miért nem…

– Nem mondta el, mert eleinte nem akarta elhinni, hogy te vagy a húga – mondta Frena, mintha kitalálta volna a lánya gondolatait. – Levelet küldött nekünk, amiben megkért minket, hogy keressünk bizonyítékokat.

– A levél, amit áthoztam?

– Igen. Megírta a sejtéseit rólad, és azt szerette volna, hogy minél hamarabb megbizonyosodjunk róla, igazat írt.

– Értem.

Vagyis nem. Hogy lehetséges ez? Abal? Gabriela korábban is hallotta már ezt a nevet, de nem jutott eszébe, milyen körülmények között. Hát ezért volt vele ennyire barátságos, és ezért akarta, hogy azonnal hazajusson! De… honnan jött rá? Vajon tudta?

Töprengését félbeszakította Hanalin hangos nyerítése, ezért mindannyian a kis kapu felé néztek. Az a következő másodpercben kinyílt, majd Aslios rohant át a virágok között. Hátán több csomag ütődött egymásnak.

– Futás! Már majdnem bekerítették a palotát!

Frena megragadta Gabriela karját. Dromnisszal az élen elszaladtak a rét hátsó részébe, és átvágták magukat egy sűrű repkénybokron. A lány a karjával térítette el a leveleket maga elől, mögötte Aslios szaladt kivont karddal és a csomagokat egyensúlyozva. Pattogó kiáltásokat hozott feléjük a szél.

A repkénybokor mögött egy rejtekajtó bújt meg, ami épp akkora volt, hogy egy ember lehajtott fejjel, összegörnyedve átfért rajta. Dromnis kiakaszthatott egy zárat, mert a kis ajtó nyikorogva feltárult. A férfi kinézett, és miután meggyőződött róla, hogy nincs veszély, kibújt. Frena is ment, maga után húzva a lányát. Aslios haladt utánuk, majd Dromnis bezárta az ajtót. A palota mögötti mezőn voltak, mellettük két vaskos torony magasodott. A sötétség ezúttal segítségükre volt.

– Melyik út a legrövidebb? – fordult Frenához a férfi.

Gabriela nézte szüleit, akik az ő megmentéséért kockáztatnak mindent. Megint elérzékenyült, de határozottan kitörölte a könnyeket a szeméből.

– Menjünk arra! – bökött Aslios egy erdőre, ami előttük magasodott. – A fák eltakarnak minket, és kikerülhetjük a katonákat. A barlangig fedezékben leszünk. Hanalin mutatja az utat.

Most Aslios vezette a csoportot. Szorosan haladt a nyomában Frena és Gabriela, hátuk mögött pedig Dromnis, kivont karddal. A lánynak fogalma sem volt róla, hogyan jutnak el észrevétlenül a barlangig. A palota falai néha felvillantak a fatörzsek között. Fák és sötétség fogta őket körbe mindenhonnan, a falu fényei sem látszottak, ha voltak egyáltalán. Ordítás és fegyverek zaja kísérte őket. Frena haja közben kibomlott a fonatból. Fényes lobogóként csillogott Gabriela arca előtt, aki megbabonázva bámulta az aranyló tincseket. Pár perc futás után megtorpantak a barlang előtt, és az istennő zihálva hátrafordult.

– Kicsikém, itt elválnak útjaink egy időre. Soha nem tenném meg, ha nem lenne rá szükség, de most muszáj. Amíg úton vagytok, ne keressétek a módját az üzenetküldésnek, hacsak nem élet múlik rajta.

– Szökjünk meg mindannyian! – kérlelte a lány.

– Szívem, ha elhagyom Serbeniát, minden élet meghal ezen a csillagon. Itt maradunk apáddal, és várunk vissza, bármeddig is tartson. Inkább vándorolj egy ideig a csillagok között, minthogy valami szörnyűséget műveljenek veled.

Aslios ekkor odalépett Gabriela mellé, és megfogta a kezét. Dromnis eközben meggyújtott egy levelek alá rejtett lámpást, majd gyorsan odaállította a barlang sötéten ásító szájához. A lángok aranyló színnel pattogtak.

– Indulnotok kell! – mondta Asliosnak, aki húzni kezdte magával a lányt. Frena az utolsó pillanatig szorongatta Gabriela másik kezét, és vele tartott. Amikor már csak egy lépésre voltak a barlang szájától, megölelte. Szorosan, fullasztóan sugározta minden anyai szeretetét, mígnem Dromnis közéjük állt. Gyengéd csókot adott lánya homlokára, és közben maga mellett tartotta csendesen sírdogáló kedvesét. Az eső megint rákezdett. – Nagyon vigyázzatok magatokra! Soha ne hagyjátok el egymást!

– Sietünk vissza – búcsúzott a fiú, majd átkarolta Gabriela derekát. – Bízzatok bennünk!

Azzal beléptek a barlangba. A lány nem akart újra megfordulni, inkább lehunyta a szemét. Érezte, hogy a fiú határozottan húzza őt egyre beljebb a semmibe. Nem akarta megzavarni, ezért nem tört ki zokogásban sem, csak hagyta, hadd folyjanak csendben a könnyei.

***

Már mélyen a barlangban jártak, amikor könnyes arcát a fiú karjára hajtotta. Folyton a szülei jártak a fejében, és hogy egyetlen napot sem tölthet velük nyugodtan, amíg nincs mögöttük elég segítség. Az pedig még nagyon távol van. Vállát rázta a visszafojtott zokogás. A szenvedésre gondolt. A sajátjára, és még többet a szüleiére.

Aslios jó ideig nem szólt hozzá. Gabriela hüppögve hagyta magát vezetni, és amikor jól láthatóvá vált a vörös fény előttük, lassítottak. A lány érdeklődve várt.

– Megállunk? – kérdezte halkan.

– Tudnod kell, hogy bízom Frenában – kezdte a fiú. – Azonban ellenséges csillagon vagyunk, ezért muszáj óvatosnak lennünk. Nem szeretném, ha félreértenéd azt, ami a következő percekben a testvéred és köztem történni fog.

Gabriela kissé meglepődött. Megtörölgette a szemét és az arcát. Vett néhány mély lélegzetet, megpróbált lehiggadni.

– Mi már találkoztunk egyszer Dic... Aballal. Nem hinném, hogy azóta sokat változott a hozzáállása.

– Én azért inkább óvatos leszek.

A vörös fény már egészen közel volt, és a mellette álló alakot is ki lehetett venni körvonalaiban. Gabriela nem tudta, mit mondhatna neki. Méterekre voltak a kijárattól, amikor lépteket hallottak:

– Csakhogy itt vagytok!

Kétségtelen, hogy kinek a hangja. Abal az utolsó métereken maga is belépett a barlangba, de Aslios felemelt keze láttán megtorpant. Hirtelen egy fénypont világította meg a kőfalakat. Hanalin egy másodperc alatt a gazdája mellett állt, és halkan prüszkölt.

– Ki vagy? – kérdezte a fiú. Hangjában távolságtartó ridegség csengett.

A fiatal férfi csak egy pillantásra méltatta a vándorlelket, majd határozottan megszólalt:

– A nevem Abal. Morell király a fiaként ismert el engem, de valójában Serbeniai Frena és Dromnis Arion elsőszülött gyermeke vagyok. Legutóbb Dicrom s’Bahir néven mutatkoztam be Gabrielának, mert a körülményekre való tekintettel ez volt a legkézenfekvőbb megoldás. A ti oldalatokon állok.

Úgy tűnt, ez elég volt Asliosnak. Senki nem hazudhat egy vándorlélek társaságában, így Abal az igazat mondta. Arcáról eltűnt a kétely, és barátságos tekintettel a kezét nyújtotta.

– Örülök, hogy személyesen is találkozhatunk. Szólíts Asliosnak!

Abal biccentett.

– Részemről az öröm. Hadd segítsek!

Gabrielát nem érintette meg, csupán Aslios válláról vett el minden holmit. A lány szívesen segített volna, azonban Abal gyorsabb volt. Hátára vetette az egyik táskát, és újra megszólalt:

– Azt javaslom, hogy menjünk a kastélyba. Ott nyugodtan beszélhetünk.

– Biztosan? – Aslios hangjában kételkedés bujkált. – Nem lenne jó, ha rögtön az utunk elején lebuknánk.

– Biztosíthatlak róla, hogy jelenleg ott vagytok a legnagyobb biztonságban. – Abal igyekezett megnyugtatni Asliost, és mivel Hanalin még mindig jelen volt, nem hazudhatott. – Most kivételesen senki nem zavarhat meg minket. Az apám és az öcsém nincsenek odahaza. – Belenyúlt a zsebébe, ahonnan kihúzott egy attakövet. – Elég messze vagyunk, így jobb lenne sietni. Beszéljétek meg, és ha van jobb ötletetek, akkor aszerint cselekszünk! – Alig észrevehető pillantást vetett Gabrielára, majd határozott léptekkel elindult kifelé a barlangból.

– Most, hogy így látom – szólalt meg halkan Aslios –, tényleg hasonlít Dromnisra.

Gabriela kihallotta a megjegyzésből, hogy a fiú már ismeri a tényeket.

– Mióta tudod?

– Amióta Frena maga javasolta, hogy először jöjjünk ide – felelt Aslios. – Elárulta, mert nagyon értetlenül nézhettem. Aztán azt is elmondta, hogy Dromnis az édesapád.

Gabriela meredten bámult bátyja tarkójára. Ugyanaz az ember volt, akivel egyszer már találkozott. Talán éreznie kellett volna a testvéri köteléket is, ám erre még nem volt képes. Vajon Abal már a húgának tekinti? Biztos nem. Elvégre ahogy Frena szavaiból sikerült kivennie, egyikük sem volt teljesen biztos benne, hogy egymáshoz tartoznak.

– Igazat mond – folytatta a fiú, miközben Hanalin köddé vált. – Én hiszek neki. Ha azt állítja, hogy a kastély számunkra a legjobb hely, akkor odamegyünk. Egyetértesz?

Gabriela fáradtan sóhajtott.

– Megígértem Dromnisnak, hogy hallgatok rád, és oda megyek, ahova te.

Aslios bólintott.

– Rendben. Induljunk! Ne várassuk meg! Viszont… én egész jól megleszek itt hátul. Nyugodtan menj oda hozzá, ha szeretnél.

– Eszem ágában sincs – jelentette ki a lány.

A fiú arcán kérdő arckifejezés jelent meg.

– De hát… a testvéred. Biztosan sok mondanivalótok van egymásnak.

Gabriela erre a fejét csóválta.

– Nem, még nincs. Talán majd később.

Aslios nem firtatta a dolgot. Sietős léptekkel beérték Abalt, és az attakővel egyetlen másodperc alatt a férfi szobájában voltak. Ott semmi nem változott, Gabriela mégsem nézett a helyiségre ugyanúgy. Ez már nemcsak egy idegen szobája, hanem a testvéréé. Itt van minden, ami hozzá tartozik. Szeretett volna körbenézni, hogy többet megtudjon róla, de egyelőre arra se merte rávenni magát, hogy ránézzen.

A csomagok a fal mellé kerültek. Két nagyobb és egy valamivel kisebb táskát hoztak magukkal. Abal rövid időre kinyitotta az ajtót, és halkan beszélt valakihez.

– Biztosan ennétek valamit – szólította meg vendégeit, miután megint magukra maradtak. – A szolgáim megbízható emberek, nem árulják el, hogy látogatóim voltak.

– Az utunk sikere nagyban a titoktartáson múlik. Senki nem sejtheti, merre járunk épp – válaszolt Aslios. – Frena utasítására vagyunk itt. Sietnünk kellett, nem volt minden részletre idő.

– Beszélünk, de előbb egyetek.

Miután helyet foglaltak, halk kopogtatás után kinyílt az ajtó, és felsorakoztak a szolgák, hogy felszolgálják az ételt. Ahogy legutóbb, most is roskadozott az asztal a tányérok alatt.

A két férfi beszélgetésbe elegyedett, Gabriela azonban a saját gondolataiba merült. Még mindig Frena és Dromnis arcát látta maga előtt, és folyton visszajátszotta a beszélgetést. Szíve tele volt a nap történéseivel, kezdve Rona elrablásának hírével, majd az úttal a palotába, Olivin hangjával, a Tugától kapott pofonnal, a csodával határos menekülésével, a majdnem megtörtént csókkal, aztán Aslios hirtelen felbukkanásával. Végül újra visszatért Frena és Dromnis vallomásához, mert az tette rá a legnagyobb benyomást.

Hirtelen felkapta a fejét, mert Aslios szólította meg.

– Kérsz enni?

Gabriela bólintott, majd megkóstolt egy süteményt.

– Ha innen elindultok, merre mentek? – érdeklődött Abal.

– Nem mindegyik csillag szerepel a terveimben, de elég rugalmas vagyok – felelt Aslios. – Mindenesetre először azokat az uralkodókat szeretném meglátogatni, akikre biztosan számíthatok.

– Ez jó ötlet. Ramdas sokat tett a csillagokért. Biztosan sok adósa van.

– Sok barátja – javította ki a fiú. – Ebben bízom én is. Ezért szeretném előbb őket felkeresni. Azt viszont jó lenne tudnom, kik ellen kell támogatókat toboroznom.

– Morell nem igazán a szavak embere. – Abal öntött mindhármuknak az italból. – Elég szűkszavú volt, amikor erre az útra készült. Dalshirt elvitte magával, engem itt hagyott, hogy a távollétében intézkedjek. Biztos vagyok benne, hogy készül valamire, mert Tuga neve is előkerült az utolsó beszélgetésünkben. Ahogy kettejüket ismerem, már készen áll a tervük.

Aslios maga elé bámult, aztán válaszolt:

– Serbenia és Breduba között elég feszült a viszony. Tuga tesz róla, hogy utolsó lehetséges szövetségesként tekintsek rá. – Aztán elhúzta a száját. – És Aser Mor sem tartozik a kebelbarátaink közé. Ha ők ketten szövetkeznek, akkor abból egyik csillag sem jön ki jól.

Abal keserűen elmosolyodott.

– Morell azt mond, amit akar. Igaz, hogy nem jó a csillag híre, de még megváltozhat. Ha rajtam múlik, akkor így is lesz. Ezt megígérhetem. Amúgy is csak Aser Mor kastélya és Duuar föld alatti városai részesülhetnek ebben a kellemetlen megkülönböztetésben. A csillag másik felén nagyobb a béke, bár szegényebbek az emberek. Kevés a víz, ami miatt sok a háború. A mezurgokat is inkább ide csoportosítják, mert több a lázadás. Aki erre jár, rögtön viszi a hírt, hogy Aser Mor halálos csillag, pedig ez nem teljesen igaz.

Aslios biccentett, és látszott rajta, hogy tűnődik a hallottakon. Gabriela csak fél füllel hallgatta a beszélgetést, az agya még mindig zsongott a rengeteg történéstől. Közben szinte mindent megkóstolt, amitől hamarosan eltelt. Egyre inkább érezte, hogy a teste is elfáradt az egész napos izgalmaktól. Minden izma tompán fájt, és bár nem akarta, a kényelmes széken ülve elnyomta az álom.

Percekkel később arra eszmélt fel, hogy valaki ölbe veszi. Épp nyitotta volna a szemét, amikor meggondolta magát, és jobbnak látta, ha kivár. A két kar letette őt egy ágyra, majd ráhajtott egy takarót. Úgy tett, mintha aludna, ezért igyekezett egyenletesen szuszogni.

– Tudom, hogy nem tartozik rám – kezdte halkan Aslios, és a hangja közelségéből Gabriela tudta, hogy ő tette az ágyba –, de meg kell kérdeznem, hogy nem kedvelitek egymást? Egyetlen szót sem váltottatok.

– Ha jól sejtem, a húgom nemrég tudott meg mindent – sóhajtott Abal. – Nem hibáztatom érte, ha nem szól hozzám. Inkább hagyom, hadd nyíljon meg. Legutóbb nem voltam vele éppen kedves.

– Értem. – Aslios jólelkűen nem beszélt a lány határozott meggyőződéséről, hogy Aser Mor örököse valójában jó ember. A léptek zajából ítélve mindketten visszasétáltak az asztalhoz, és ott folytatták a beszélgetést. – Megijesztetted?

– Talán. Muszáj volt, hogy a levelem biztonságban eljusson Frenához, amelyikben leírtam, szerintem ki ő. Máshogy nem ment.

– Érthető.

Gabriela szeme csukva volt, de a beálló csöndben szinte érezni lehetett, hogy őt nézik. Kedve lett volna még jobban magára húzni a takarót, ám azzal elárulta volna magát. Pár pillanatig csend volt.

– És… mit szólt, amikor megtudta? – kérdezte halkan Abal.

– Frenát sejtette, de Dromnis és te meglepetés voltatok neki – felelt Aslios, majd köhintett. – Hadd mondja el ő, ha szeretné!

– Rendben. Térjünk vissza az utazásotokra! Mennyi időt szánsz rá?

Aslios pohara halkan koppant az asztalon.

– Amennyi szükséges. Két vagy három hetet. Csak amiatt aggódom, hogy Gabriela esetleg még akkor sem lesz biztonságban Serbenián. Feltételezem, akárhova is megyünk, mindenhol ellenségekbe botlunk, akik őt keresik. Elvégre megszökött a Tanács elől.

– Ebben én is biztos vagyok. Talán egy álnév jól jönne neki, ahogy egy másik öltözék. Ezzel a díszes, hímzett mellénnyel akár kiabálhatna is, hogy éppen merre jár.

– Hm. Jó gondolat.

– Amíg úton lesztek, én is megpróbálok kideríteni valami hasznosíthatót – folytatta Abal. – Ha visszafele jöttök, mindenképpen nézzetek be. Persze, csak ha jónak látod.

– Köszönöm. Megígérni nem tudom, de észben tartom.

– Ugyan, semmit ne köszönj! A testvérem biztonságáért mindent.

Gabriela belemarkolt a takaróba ezek hallatán. Bátyja szavai jártak a fejében, amikor tényleg elaludt.

Szörnyű álomképek kínozták, pedig már régóta nem álmodott. Az egyikben saját maga volt a rab. Arctalan emberek egy csoportja állta körül, csupa szörnyűséget suttogva felé. Befogta a fülét, de az átkok és megjegyzések áttörtek minden ellenállást, és hosszan visszhangoztak a fejében. A másikban egy óriási tenger habjai közt vergődve próbált kijutni a szárazföldre, de a hullámok az utolsó percben mindig visszarántották. Minden erejével az úszásra koncentrált, ám a végén elfogyott belőle a kitartás, és a víz a mélybe húzta… Frena egy bölcső felett állt. Arcán soha nem látott undor tükröződött, ami elcsúfította szelíd vonásait.

– Mit csináljak ezzel a gyerekkel? – nézett egy sötét sarok felé, ahonnan előlépett Dromnis. Arca hasonlóan torz volt, mintha nem is önmaga lett volna.

– Hajítsd ki valahova! – felelt a férfi. – Serbenia elnyeli. Ahogy a többit is.

Frena ekkor belenyúlt a bölcsőbe, majd kirángatott belőle egy síró csecsemőt. Az ablakhoz sétált vele, és elengedte…

– Ne!! Nem!!

Gabriela felsikoltott. Szeme egy biztos pontot keresett. Ekkor halvány, villódzó fény töltötte be a kis sarkot, és Abal lépett az ágya mellé.

– Gabriela… – szólalt meg aggódva. A lányt nem érdekelte, mit követett el legutóbb, hogy átverte, hogy nem mondta el, hogy nem merte… Félredobta a takarót, és szoros ölelésbe fogta a bátyját. Abal felsóhajtott. – Nyugalom. Csak álmodtad.

– Szörnyű volt… – suttogta reszketve Gabriela, majd felpillantott. Testvére szeme melegen csillogott a kevés fényben. – Nagyon megrémültem.

– Nem kell félned. Gyere, üljünk le! – Abal letette a gyertyát az ágy melletti kis polcra, és újra megölelte a húgát. – Ne haragudj! Legutóbb nem tehettem meg.

Gabriela viszonozta az ölelést, miközben lassan elfelejtette az álomképeket. Testvére karjában egyáltalán nem félt. Úgy érezte, a világ összes rémálmával szembe tudna nézni. Még soha nem történt vele ilyesmi. Kis szobája jutott eszébe, ahol szörnyű éjszakái után csak a takaróba kapaszkodhatott, és az emlékre megindultak a könnyei. Abal észrevette. Letörölte a könnycseppeket az arcáról.

– Sajnálom. – Gabriela zavarban volt, ahogy elengedték egymást. – Sosem szoktam ennyit sírni. Mostanában viszont mintha mindenen siránkoznék.

Abal bólintott.

– Tökéletesen értelek. Ne kérj elnézést! Nem a te hibád, hogy így van.

A lány ránézett.

– Akkor kié?

A férfi a fejét csóválta.

– Nem tudtam kideríteni, pedig régóta próbálkozom. Mint Morell fia, nem igazán kérdezősködhetek olyan dolgokról, amik nem tartoznak rám, különben elárulom magam. Azt pedig nem szeretném, mert szükség van arra, hogy mindenki azt higgye, ide tartozom, és nem Serbeniára.

Gabriela értetlenkedve összevonta a szemöldökét.

– Nem értem.

– Engem is elloptak kiskoromban, ahogy téged – felelt Abal. Gabriela visszafojtotta a lélegzetét. – Nem sokra emlékszem. Nem voltam már kisbaba, ahogy te. Épp elmúltam nyolcéves. Este lefeküdtem aludni, reggel pedig már itt voltam. Ebben a szobában. Az első gondolatom az volt, hogy álmodom. Meg akartam szökni, de az ajtót őrizték a mezurgok, ami lehetetlenné tette a próbálkozásaimat. Morell végig a fiaként kezelt, én pedig utáltam érte. Nem értettem, mit keresek itt, és miért nem mehetek haza. Végül beletörődtem, hogy Aser Morban kell maradnom – sóhajtott. – Volt annyi eszem, hogy figyeltem, mi történik. Egy idő után rájöttem, hogy jobb, ha csendben kivárok. Talán ezért hagytak egy idő után őrök nélkül. Az aser moriak azt hitték, hogy átneveltek, és elfelejtettem az előző életemet, de szerencsére nem így történt. Még mindig Frena és Dromnis fia vagyok. Amikor itt jártál, adtam neked egy levelet. Abban írtam meg, hogy még a világon vagyok, és hogy még mindig őket tekintem a szüleimnek. Ennyi év után így sikerült nekik üzennem. Ezúttal is köszönöm, hogy odaadtad édesanyánknak a levelet.

– Semmiség volt.

Gabriela hangja elveszett a gyertya sercegésében, annyira meg volt lepve. Tehát nem csak ő nem láthatta a szüleit. A testvére is hasonló cipőben jár. Ő is ugyanúgy áldozatul esett a csillagok közötti ellenségeskedésnek, és még mindig nem tudja, mi volt ennek az oka. Ebben máris hasonlítanak.

– Egyedül Nappa az, aki emlékeztet a származásomra, de őt is titokban kell tartanom – folytatta a férfi.

A lány emlékezett arra a négylábú, szarvakat viselő élőlényre, aminek a hátán visszajutottak a barlanghoz. Az volt a legelső találkozásuk.

– Nappa a barátod?

– Így is mondhatjuk. Biztosan hallottál már a vándorlelkekről.

Gabriela elmosolyodott.

– Hogyne. Többet is, mint kellett volna.

– Nos, Nappa az enyém. – Abal eltűnődve folytatta. – A kastély körül nem szerencsés, ha csak úgy felbukkan, mert a mezurgok azonnal észreveszik őt. Csak Serbenián megszokott látvány a vándorlélek, ezért nem lehetek meggondolatlan, amikor Nappát hívom. Viszont szükségem van rá, hogy erőt merítsünk egymásból, ezért rendszeresen találkoznunk kell.

– Ezt hogy érted?

– Ha egy vándorlélek sokáig nélkülözi a gazdája társaságát, akkor egy idő után nem tudja betölteni a feladatát – magyarázta a férfi. – Megesik, hogy az erő vagy adottság, amit vigyáznia kell, egyszerűen elveszik, esetleg kitör belőle, és a gazdája meghal vele együtt.

Gabriela felszisszent. Ezt még nem hallotta. Eddig csak a Serbenián tartózkodott, ahol nem volt veszélyes egy vándorlélek jelenléte.

– De itt… hol tudtok találkozni? Mindenhol látnak benneteket.

Abal lágyan elmosolyodott.

– Emlékszel a mi első találkozásunkra?

– Igen. Sosem fogom elfelejteni – húzta el a száját a lány, ahogy visszagondolt a medvére, bátyja lándzsájával a homlokában.

– Aznap épp egy ilyen kitérőn voltunk – magyarázta a férfi. – Sajnos az öcsém is velem tartott, így azt hazudtam, hogy vadászni megyek. Ő elvolt a kocsiban, én pedig találkozhattam Nappával. Közben észrevettem egy különösen szép élőlényt a pusztaságban, és üldözni kezdtem. Elég messze volt tőlem, nem láttam jól, miféle, de a vakítóan fehér szőre vonzotta a tekintetemet. Valami csoda folytán éppen akkor futottál ki a barlangból, amikor az állat eltűnt, én pedig úgy döntöttem, hogy inkább leterítem a medvét, ami a nyomodban loholt.

Gabriela döbbenten hallgatta a történetet. Ennyi véletlent egyszerre!

– Biztosan nem tudod, de nekem is van vándorlelkem. Méghozzá kettő.

Abal gyengéden eltolta magától, arcán azonban mosoly ült, nem döbbenet.

– Szinte biztos voltam benne, hogy neked is van. Azt nem hittem, hogy kettő, de egyre biztosan gondoltam.

– Hogyhogy? – Most Gabrielán volt a sor, hogy megdöbbenjen.

– Ne feledd, hogy mindketten Frena gyermekei vagyunk, aki a legszorosabb kapcsolatban áll Serbeniával. Nem véletlen, hogy nekünk is jutott valami képesség.

Gabriela egy percig tűnődött az információn.

– Mit gondolsz, ez lehetett az oka annak, hogy… szóval… mindegyikünket elraboltak?

– Én meg vagyok róla győződve – jelentette ki a férfi. – Ezt szerettem volna a tudomásodra hozni, amikor először találkoztunk. Azt mondtam, hogy semmit nem értesz, és igazam is volt. Viszont már ismered az igazságot, így ezt is tudnod kell. Az már csak ráadás, hogy mindketten rendelkezünk egy-egy adottsággal, hiszen az csak emeli az értékünket. De úgy vélem, hogy ha nem lennénk megáldva, akkor is elszakítottak volna minket egymástól.

Ha Gabriela tehette volna, felpattan az ágyról. Bátyja azonban továbbra is tartotta a kezét, így nem heveskedett.

– De miért?! Én csak egy kisbaba voltam, és te sem voltál még kész arra, hogy vándorlelket kapj. Honnan vették azt, hogy egyáltalán öröklünk valamit?

– Nem hiszem, hogy feltételeztek bármit is. – Abal lesütötte a szemét. – Maga a tény, hogy Frena az édesanyánk, volt a biztosíték arra, hogy többet érünk egy átlagembernél. Ha semmit nem tudnánk felmutatni, akkor is megérte volna minket elrabolni. – Gabriela elhallgatott, és magában átkozta azokat, akik ezt tették velük. – Van egy másik elméletem – szólalt meg a férfi –, de elég nyakatekert.

A lány sóhajtott.

– Hallottam már pár őrült dolgot, ne kímélj!

– Az édesanyánk Frena, igaz? Az emberek nem árthatnak neki, fizikai sérülést nem okozhat rajta semmilyen ismert fegyver.

– Nekem azt mondta, hogy akkor hal meg, ha kimerül – szólt közbe Gabriela, és Abal bólintott.

– Pontosan. Hogyan lehet kimeríteni egy halhatatlan istennőt? Úgy, ha szétszóródik az ereje. Gondolj bele! Frena magában őrzi Serbenia minden hatalmát. Mi a gyermekei vagyunk, vagyis néhány dolgot örököltük tőle, amit már nem kap vissza. Ez azt is jelenti, hogy ennyivel kevesebb ereje van. Ezek az adottságok nem vándorolnak emberről emberre, hiszen mi az ő véréből vagyunk. Esetünkben csak öröklődhet a tudás, így ha nincsenek utódaink, akkor az adottság elveszik.

– Azt hiszem, értem – mondta bizonytalanul a lány.

– Tehát mivel Frenától örököltük ezeket az adottságokat, majd elszakítanak minket tőle, akkor az ereje egy része nem áll rendelkezésre általunk, vagyis Frena gyengébb lesz.

Gabriela egyszerre megértette, és elfutotta a düh.

– Kinek jut eszébe ilyen embertelenség?

– Ha tudnám, akkor már rég nem itt tartanánk – sóhajtott a férfi, majd arcvonásai megenyhültek. – Elmondhatod, miért kaptál két vándorlelket?

– Elmondanám, ha tudnám.

Abal csodálkozott.

– Hogyhogy?

– Még Frena sem hallott olyanról, hogy valakinek kettő jutott. Ami azonban biztos, hogy Moram a víz miatt van velem.

– Tényleg? – Abal elnevette magát, és megölelte a húgát. – Ez a legnagyobb hír, amit mostanában hallottam.

– Ugyan, miért?

– Morell nyughatatlan, ami az erőket illeti. Magának akarja tudni az összeset, erre épp házon kívül van, amikor a víz magától besétál a palotájába. – Abal nevetett. – Nem ő az egyetlen, akinek ez a terve. Feltételezem, Tuga hasonlóan gondolkozik, ha szövetkezik apámmal. Aminek azonban a leginkább örülök, hogy az erőddel bevehetetlen lesz Serbenia.

A lány megcsóválta a fejét.

– Addig még hosszú az út. Első alkalommal majdnem elsodortam Moravát.

– Nem is úgy értettem, hogy azonnal. Előbb tanuld meg kezelni, aztán majd gondolkozhatunk tovább. És a másik vándorlélek?

– Vele még nem jutottam dűlőre. Csak reménykedem, hogy hamarosan megtalálom a választ. Nagy kár, hogy nem jelenhetnek meg, mert szívesen megmutatnám őket neked.

– Ha majd békésebb lesz a helyzet, annyiszor megmutathatod mindkettőt, ahányszor csak szeretnéd – paskolta meg húga kezét Abal.

– És te? Rólad mit kell tudni?

– Legutóbb láthattad.

Bátyja az ablak irányába nézett, és mintha a levegőbe suttogott volna. A következő pillanatban a szoba megtelt a lepkékkel, amik ellepték az ágyat. Egyedül a gyertyaláng körül nem repdesett egy sem. A lány látta, hogy néhány szürke gyík szalad fel a takarójára, amin meglepődött. Eddig volt egy sejtése, de a hüllők láttán még inkább gyanakodni kezdett.

– Arra már korábban gondoltam, hogy megérteted magad a lepkékkel, de a többi állatot nem értem.

Abal elmosolyodott. Az orrához emelt egy hatalmas pillangót, amely végigsétált a homlokán, hogy aztán megtelepedjen a fején.

– Én minden állattal megértetem magam – mondta végül. – Legyen az kicsi, nagy, szőrös, tollas, pikkelyes, kétlábú vagy négylábú. Ezért mondtam neked, hogy mindenhol ott vannak a kémjeim, és előttem nem marad titokban semmi. Tudok velük beszélgetni.

Gabriela elcsodálkozott, amikor megértette, hogy testvére érti az állatok nyelvét. Ez minden kisgyerek álma. Megérteni, mit ugat a kutya, miért nyávog a macska… És Abalnak ez valóság. Aztán gondolatban visszakanyarodott a tényhez, hogy mindkettőjüknek nehéz évek állnak a hátuk mögött.

– Még mindig nem hiszem el, hogy te és én máshol nőttünk fel, és most mégis találkoztunk. – Engedte, hogy a gyíkok szaladgáljanak a kézfején.

Abal halványan elmosolyodott.

– Te rosszabb helyzetben voltál, mert nem tudtad azt, hogy van-e valakid, én viszont tudtam, hogy Serbenián van az anyám és az apám. – Aztán hozzátette. – Te pedig Flubia Elián.

– Tudtad? – döbbent meg a lány. Véletlenül megrántotta a kezét, ami miatt a gyíkok villámgyorsan leszaladtak a takaróra. Abal bólintott, és Gabrielának valami szöget ütött a fejébe. – Ha én még nem éltem akkor, amikor téged elraboltak, honnan tudtad, hogy van egy testvéred?

– Morell hozott el ide téged egy rövid időre, amikor már megszoktam itt – felelt a férfi. Megparancsolhatta az állatoknak, hogy térjenek vissza a helyükre, mert suttogására a lepkehad szétoszlott, visszabújtak a függöny ráncai közé, a gyíkok pedig eltűntek a sötétben. – Tízéves lehettem. Feltételezem, jól szórakozott azon, hogy a saját testvéremet látom, miközben ő azt hitte, hogy fogalmam sincs, ki vagy. Annyira bíztak magukban, hogy többször is kiejtették előttem Frena nevét, így biztos voltam benne, hogy a húgom vagy. Tarthattalak a karomban, és megtanultalak felismerni. Nézd! – Felhúzta Gabriela karjain a ruhát, és rábökött néhány anyajegyre a bőrén. – Ezeket véstem az agyamba, hogy felismerjelek, ha valaha is találkozunk. Amikor Dalshir letámadott téged, megláttam ezeket a jegyeket, és tudtam, hogy nem lehetsz más, mint a testvérem. Utoljára csecsemőként láttalak. A jegyek a bőrödön azonban ugyanolyanok maradtak. Persze, ha jobban megnézlek, nagyon hasonlítasz édesanyánkra.

Gabriela elpirult.

– Moravában sokan észrevették. Amikor megtudtam, hogy Frena tényleg az anyukám, azt hiszem, elégedettséget éreztem magamban. Az első pillanattól gondja volt rám, pedig azelőtt nem látott, úgy értem, amióta… szóval kedves volt, és azt kívántam, hogy ha lenne egy anyukám, akkor olyan legyen, mint ő.

– Nagyon szeret minket. – Abal megsimogatta a húga haját. – És édesapánk is.

– Igen, tudom. – Gabriela forróságot érzett a gyomrában, ahogy a szüleire gondolt. Kezét a hasára szorította. Tudta, hogy ezt az érzést már senki nem veheti el tőle.

– Megkérdeztem Asliost, mennyire boldogultál Serbenián, és jó véleménnyel volt rólad.

– Igen? – mosolyodott el a lány. – Kibeszéltetek, amíg aludtam?

– Valami olyasmi. – Abal derűsen nézte. – De én is megkérdezlek. Hogy érezted magad újra otthon?

– Elég furcsa volt – válaszolt Gabriela. – Sokáig azt sem tudtam, hogy valójában serbeniai vagyok. Viszont nem szeretnélek untatni ezzel.

A férfi gyorsan megcsóválta a fejét.

– Nem untatsz. Szívesen hallgatlak, hisz semmit nem tudok rólad. Ám ha nem szeretnéd, nem erőltetem. Elég kemény évek állhatnak mögötted.

Gabriela nézte bátyja komoly arcát, és tudta, hogy bármit elmondhat neki. Most már akármit. Sóhajtott.

– Mindig éreztem, hogy nekem nem ott van a helyem. Készültem, hogy elszököm. Pénzt gyűjtöttem, hogy eltarthassam magam egy kis ideig, de folyton lefüleltek. Ezért éjjelente titokban jártam dolgozni. Egyik este így találkoztam Asliosszal is, és valami azt súgta, hogy bízhatok benne. – Hitetlenkedve felnevetett. – Mennyire igazam volt! – Belenézett a gyertya lángjába, majd a testvérére pillantott. – Megtanultam élni abban a világban. Ha valaha el kellene mennem oda újból, nem érezném magam elveszettnek. De egyelőre nem akarok visszajutni. Jó nekem most itt is.

Abal lágyan elmosolyodott.

– Irigyellek – jelentette ki. – Teljesen egyedül nőttél fel, és sok mindent ismersz. Helyettem mindig mindent megtettek. Soha nem hagyták, hogy cselekedjek. Elnyomtak. Csak néhány éve élhetek úgy, ahogy én szeretnék. Ha lehetőség van rá, hogy más csillagokra is eljussak, megragadom az alkalmat, és megyek. Így bizonyos értelemben te többet tudsz nálam.

– Azt nem hinném – mosolygott Gabriela. – Serbenia nem olyan könnyű eset. Rengeteget tanultam már róla, de mégis úgy érzem, semmit nem tudok.

– Frena odaadta neked a Virtát?

A lány megcsóválta a fejét.

– Még nem. Túl sok váratlan esemény történt az utóbbi időben. – Elnevette magát. – Bevallom, azt sem tudom, hogy mi az a Virta.

– Serbenia szabálygyűjteménye. Tudod, mit? Kérdezd Asliost! Anya biztosan megtanította neki az összes szabályt, elvégre trónörökös. Bármit kérdezel tőle, ismerni fogja a választ.

A lány legyintett.

– Amennyi kérdésem lenne, biztos kitenne egy sziklaszirtre, és otthagyna.

– Ezt azért nem hinném – nevetett Abal. – Én megpróbálkoznék vele.

– Majd meglátom. Gyanítom, hogy az utunk végére kicsit okosabb leszek. –Hallgatott egy percig. – Frena árulta el, hogy nem Dicrom az igazi neved. Meglepődtem. Nagyon jól alakítottad az aser mori trónörököst.

– Ne feledd, hogy tényleg az vagyok – világított rá a férfi. – Amúgy sem köthettem volna az orrodra, mert elég kemény dió voltál. Abalnak hívnak, legalábbis Serbenián így szólítottak. Itt Dicrom a nevem, ami azt jelenti, hogy ’keményszívű’. Egyáltalán nem érzem, hogy illik rám ez a név.

– Nem is.

Abal jelentőségteljesen rápillantott.

– Frena nem mondta el, hogy hívnak téged?

Gabriela szíve megdobbant, és megcsóválta a fejét. Erre valahogy nem is gondolt eddig, hogy Abal tudhatja az ő igazi nevét. A Földön keresztelték Gabrielának, a szülei biztosan más nevet adtak neki.

– Nem.

– Akarod hallani? – kérdezte komolyan a bátyja.

A lány nyelt egyet.

– Te honnan tudod?

– Ezen a néven említett téged az apám, és örökre megjegyeztem.

Gabriela sóhajtott.

– Semmire nem volt időnk Moravában. Olyan gyorsan eljöttünk, hogy mindent futtában tudtam meg. Az igazi nevemre nem is gondoltam.

Abal továbbra is komolyan nézte.

– Akarod, hogy eláruljam? Addig nem teszem meg, amíg te nem kérsz rá.

– Nem tudom. Szeretném tudni, de valahogy mégsem. Azt hiszem, nem bírnék el egy ilyen súlyos információt a mai nap után.

– Megértem. Várj! – A férfi felkelt az ágyról, az asztalhoz lépett, és egy percre lehajolt. Amikor visszatért, egy összehajtott papírdarabot adott a lánynak. – Leírtam a neved. Amikor úgy érzed, hogy készen állsz rá, megnézheted.

Gabriela rámeredt az egyszerű papírra. Úgy érezte, mintha egy súlyos követ tartana a tenyerében, ezért gyorsan le is tette maga mellé az ágyra.

– Most nem vagyok képes rá – mondta.

– Nem baj. Mostantól bármikor lesz rá lehetőséged. Tudsz olvasni, igaz?

– Igen. Már az is megy.

– Akkor jó. Az lehet csak akadály, ha elhagyod. Szerintem most tedd el, mielőtt itt felejted.

Gabriela kinyúlt a fecniért, és mellénye egyik zsebébe tette. Várakozón nézett a bátyjára.

– Aslios hol van? – kérdezte végül.

– Alszik a szomszédban. – Abal fejével kifelé bökött. – Hacsak fel nem vertük valamivel, és épp nem hallgatózik. – nevette el magát.

A lány is nevetett, de egy gondolat kioltotta szívében a vidámságot.

– Ha visszatérünk, és minden úgy sikerül, ahogy szeretnénk, mi lesz azután?

– Nos, ha Aslios elég támogatót nyer meg magának, akkor visszaveri Tugát, megkoronáztatja magát, és elfoglalja a helyét Serbenia trónján.

– Értem. Tehát már nem köthet bele senki?

– Ha jól ismerem a serbeniai helyzetet, akkor eddig is csak a Tanács volt az, aki nem nézte jó szemmel Aslios uralkodói örökségét. – Abal eltűnődve folytatta: – Valójában a Tanács tagjai attól tartanak, hogy amint Aslios trónra kerül, őket szélnek ereszti. Elvégre csakis a király joga, hogy új Tanácsot állítson fel. Amíg az uralkodó nem dönt úgy, hogy menniük kell, senki nem kételkedhet a megbízhatóságukban.

– Tehát biztosak benne, hogy Aslios leváltja őket, ezért nem akarják, hogy király legyen. Tuga miattuk járhat át a csillagra, mert ha ő lenne az uralkodó, akkor megmaradhatna a helyük.

– Igen, így is mondhatjuk. De ne menjünk bele, mert nem erről szeretnék beszélgetni – mosolyodott el a férfi. – Sokkal jobban érdekel a testvérem, mint bármi más.

A lány viszonozta a gesztust, és óvatosan feltett egy kérdést:

– Akarod látni őket?

Abal egy másodpercre megnémult, majd ahogy értelmezte a kérdést, bólintott.

– Biztosan sokat változtak azóta. Alig emlékszem rájuk.

Gabriela nem akart arra gondolni, hogy a testvére nyolcévesen már fogságban volt, így csak elmosolyodott.

– Pár órával ezelőtt tudtam meg, hogy ők a szüleim. Minden pillanatot az eszembe véstem, és szívesen megmutatom neked.

Abal sóhajtott.

– A legnagyobb vágyam, hogy lássam őket.

A lány lehunyta a szemét. Kihasználta a vándorlélek képességét, és Moram segítségével gondolatban felidézte a jelenetet a Nagy Virágosréten, amikor Frenával és Dromnisszal egyszerre ölelték át egymást. Igyekezett minden szót, minden apró részletet maga elé képzelni. Ahogy lassan kinyitotta a szemét, látta, hogy Abal szemöldöke összeszaladt, és hogy küzd az érzelmeivel. Finoman megölelte a bátyját.

– Remélem, nem vagy csalódott.

Abal csillogó szemmel pillantott rá.

– Csalódott? Mégis hogy lehetnék csalódott? A kishúgom itt ül velem, a szüleim élnek, és hazavárnak. Ennél nagyobb öröm egy örökkévalóság óta nem ért. Köszönöm.

Gabriela bátyja karjának dőlt. Beszélgettek. Sokáig folyt a szó mindenféléről. A lány úgy érezte, hogy bizonyos értelemben újjászületett. A beszélgetésnek végül közös elhatározásuk vetett véget, hiszen nagy út állt Gabriela előtt, és még alig aludt valamit. Elbúcsúztak egymástól, majd aludni tértek.

– Ébredj!

A lány első pillanatban nem tudta, hogy hol van, de egyetlen szó nélkül kiszállt az ágyból. Abal odavezette az asztalhoz. Aslios már ott ült, előtte bőséges reggeli terpeszkedett.

– Szép reggelt! – köszöntötte a fiú, majd nekilátott egy nagy szelet húsnak.

– Neked is – ásított a lány, és komótosan enni kezdett.

Közben Abal kiment a szobából. Amikor visszatért, két sötét köpenyt hozott magával. Vastag, szőrmével kivarrt ruhadarabok voltak.

– Ezeknek még hasznát fogjátok venni – mondta. – Ygnu elég hűvös. Danon is kellhet majd. Ha nem nappal, éjjel biztosan.

– Köszönjük. – Aslios befejezte az evést, és jól meghúzta az előtte álló kancsót.

– Hány napra van élelmetek? – kérdezte a férfi.

– Ötre – felelt Aslios. – Többnyire szárított élelmiszerek. Csak végső esetben használjuk fel őket.

– Helyes. Aina biztosan vendégül lát benneteket.

A fiú vállat vont.

– Semmit nem bízok a véletlenre. Majd meglátjuk.

Abal biccentett.

– Jól van. Gabriela? Kész vagy?

A lány épp akkor itta ki az utolsó cseppet a poharából, és bólintott.

– Igen.

– Akkor mehetünk!

Kis időbe telt, mire eldöntötték, hogy az úton melyik legyen Gabriela csomagja, mert a lány tiltakozott az ellen, hogy a fiú két súlyt vigyen egyszerre. Végül úgy oldották meg a konfliktust, hogy a harmadik batyut kettéosztották, így csak két táska maradt. Asliosé így is nehezebb volt valamivel, de Gabriela erre már nem szólt semmit. Hagyta, hogy Abal magához vegye a poggyászát, elvégre ő úgyis viheti még eleget. Egy újabb attakővel eljutottak a barlanghoz. A lány hirtelen megtorpant.

– De hisz át se tudunk menni.

– Hogyhogy? – lepődött meg a bátyja.

– Frena azt mesélte a barlangokról, hogy csak úgy biztonságos, ha a másik felükön van valaki. Ha nem tévedek, senki nem vár minket odaát.

Abal elnevette magát.

– Te tényleg megkérdezted őt a barlangokról?

Gabriela csípőre tette a kezét, és tettetett sértődöttséggel felelt:

– Jobb, ha tudod, Dicrom elég rámenős volt. Muszáj volt bővítenem a tudásom.

Bátyja tovább nevetett.

– Helyes. Minden csak a javadra vált. – Kijelentése enyhe pírt csalt a lány arcára. Ezután odament a barlang szájához, és felnyúlt a sziklához. Rövid ideig matatott, közben kiszólt Asliosnak: – Szóval az első cél Uule?

– Igen.

A férfi kinézett a félhomályból. Egy vékony, bíborszínű zsineg volt a kezében, aminek a végét a barlang tetejéhez rögzítették. Épp annyit engedett, hogy felnyújtott karral bárki elérhette, és tarthatta az ujjai között. Aslios átvette a madzagot, aztán intett a lánynak:

– Gyere, mehetünk!

– Honnan tudtad, hogy van ott ilyen? – csodálkozott Gabriela.

– Aslios apja túljárt mindenki eszén ezzel a ravasz megoldással – magyarázta Abal. – A békésebb időszakban néhány szövetségessel közösen megcsinálták ezt a zsinórrendszert. Mindegyik csillagnak más a színe, így a madzagok segítségével bárki eljuthat oda, ahova szeretne, amíg a kezedben tartod őket. Átvezetnek a barlangon. A hasznuk, hogy nem kell senkire sem várni a másik oldalon.

– Legutóbb miért nem ezzel küldtél vissza Serbeniára? – tette fel a kérdést a lány.

– Mert akkor még nem tudtam róla – vont vállat Abal. – Aslios tegnap említette először, neki meg Frena árulta el.

Aslios eltűnődött.

– Ez viszont azt jelenti, hogy többen is ismerik ezt a módszert a barlangokon való átjutásra. Apám már nincs köztünk, de ez nem jelenti azt, hogy a titkot mindenki megtartotta magának.

Gabriela erre nem is gondolt. Belátta, hogy a fiúnak igaza van. Vajon jó ötlet használni, ha mások, esetleg épp az ellenségeik tudnak róla?

– Most már ti is ismeritek – felelt Abal. – Minden információ, ami az utatokat segíti, eggyel kevesebb kapaszkodó az ellenfeleiteknek, így ezzel már nem járnak előttetek.

Aslios arca ellazult.

– Ez igaz.

– Induljatok! – Abal megölelte a húgát. – Mindig maradjatok együtt!

– Úgy lesz. – Aslios megfogta Gabriela csuklóját. – Reméljük, hogy a következő találkozónk már békésebb környezetben zajlik!

– Bízzunk benne! – bólintott Abal, és intett kettejüknek. – Legyetek óvatosak!

– Igyekszünk.

A lány visszaintett a bátyjának, majd Aslios nyomában belépett a barlangba. Alakjuk szinte azonnal beleveszett a sötétségbe, lépteik zaját elnyelte a barlang talaján összegyűlt por.

2. fejezet

Uule

Gabriela a sötétségben nem látott semmit, ahogy Aslios sem. Percenként megbotlottak valamiben, de nem engedték el egymás kezét, sem a fejük fölött futó zsineget, ami átvezette őket a másik csillagra.

– Te látsz már valamit? – hunyorgott a lány.

– Nem igazán – hallatszott a felelet. – De enélkül a zsineg nélkül még elveszettebbnek érezném magam. Minden lépésemnél hálát adok apámnak, hogy eszébe jutott egy ilyen megoldás, és még időt is szakított rá, hogy megcsinálja.

– Most hova jutunk?

– A célunk Antarac, Uule legnagyobb városa – felelte a fiú. A hangja jókedvűen csengett. – Szerintem tetszeni fog neked.

– Miből gondolod?

– Megérzés. – Aslios nem fejtette ki jobban, ezért Gabriela kíváncsisága minden lépéssel egyre csak nőtt.

– Abal tudja, hogy mik a terveink?

A fiú megköszörülte a torkát, mielőtt válaszolt:

– Titokban kell tartanunk a szándékainkat. A testvéred megbízható, de Aser Morban semmi sem biztonságos. Igyekeztem nem sok mindent elárulni neki, és azt hiszem, értette a szűkszavúságom, mert egy idő után semmit nem kérdezett róla. Uule az egyetlen úticélunk, amiről tud.

Gabriela eltűnődött, majd igazat adott Asliosnak. Abal az ellenség oldalán áll, még akkor is, ha a helyzete valamivel összetettebb. Naivan azt gondolta, hogy mostantól mindent lehet vele közölni, de társa szavai meggyőzték róla, hogy rosszul hitte. Remélte, hogy a beszélgetésük során nem árult el fontos részleteket a terveikről. Magáról épp eleget beszélt. Aslios így is eléggé megváratja, ami az útjuk felvázolását illeti, és ez bosszantotta.

– Tudod már, hogy mit teszünk? – kérdezte kis hallgatás után.

– Megkeressük Ainát, és beszélek vele Serbeniáról.

– Ő kicsoda?

– Uule királynője. A csillagon a nők kerülnek a trónra és választanak férjet maguknak. Aina szava meghatározó mindenben. Dan hasonlóan működik. Ott Iwala fejedelemnő a csillag vezetője, aki talán a második legnagyobb szövetségesünk lehet.

Gabriela arcára kiült a meglepettség, ám a sötétség miatt ezt a fiú nem láthatta. Eddig nem gondolt bele igazán, hogy Aslios a származása miatt elsősorban királyi körökben mozog. Ismerte az utazásuk lényegét, vagyis hogy minden uralkodót, aki fontos lehet számukra, meg kell győzniük, de csak Aina pozíciója éreztette vele a helyzet komolyságát.

– És mi lesz a következő lépésünk?

– Minden attól függ, hogy mit válaszol.

– Ez elég?

– Meglátjuk. Évek óta nem találkoztunk.

Gabriela orrát ekkor ütötte meg először valami furcsa illat. Erős volt és követelőző… Megdörzsölte az orrát, de hiába. A vége az lett, hogy tüsszentenie kellett. Aslios nem szólt, ezért megkérdezte:

– Te nem érzed?

– Mit? Rengeteg por van idebenn.

Ez nem por, tűnődött Gabriela. Minél közelebb jutottak a kijárathoz, annál inkább tudni akarta, mi ez az illat. Egyre melegebbnek érezték a levegőt. A fényt már látták maguk előtt, tehát rövidesen átérnek. Aslios sietősre fogta, majd kiléptek a fénybe. Az első benyomásuk az volt, hogy lemenőben van a nap, azonban gyorsan megbizonyosodtak az ellenkezőjéről.

Hajnalodott.

A táj, ahova érkeztek, rézszínű sziklákból állt. Egy hegyi ösvényen voltak. Jobb kéz felől magas, éles sziklák meredeztek, bal felől pedig leláttak egy végeláthatatlan óceánra, amelynek sötét felszíne ellentétben állt a vörös színnel. A vízből meredek kőfalak magasodtak az ég felé. Gabriela azt sem tudta, merre nézzen hirtelen, annyi volt a látnivaló. Az út előttük kissé lejtett, majd elkanyarodott néhány kőszikla mögé. Felszínükön ugyanolyan vörös por kavargott, és mintha még a felhők is ebből az anyagból álltak volna. Néha kibukkant a kék égbolt, de csak ritkán lehetett látni a fodrozódó felhők között. A levegő máris meleg volt, vagyis Uule éghajlata inkább trópusi lehetett. Fülledt nyári szellő lengedezett, holott még nem is jött fel teljesen a nap.

A lány erősebben érezte a barlangban tapasztalt illatot, és mélyen beszívta. Megmagyarázhatatlan érzése támadt, amiben szeretett volna elmerülni, de Aslios máris gyors tempót diktált. Úgy tűnt, tudta, merre megy. Az út vitte őket, és alig pár lépés után szorosan egymás mellé épült házakat vettek észre a távolban. Célirányosan arrafelé haladtak. A település hatalmasnak tűnt, a hegyoldal szikláiig terjedt. Néhány ház egészen magasan a szirteken állt, fakófehér falaikkal és karcsú tornyaikkal éles kontrasztot állítva az uralkodó rézszínnel.

Gabriela érdeklődve nézelődött, miközben valami nagyon különöset tapasztalt. A sziklaösvény széléről egyre jobban rálátott a határtalannak tűnő óceánra. Amit először kőfalnak vélt, az most máshogy nézett ki. Mintha hatalmas, vastag oszlopok emelkedtek volna ki a vízből egyenletes távolságra egymástól. Hosszúkás formájukkal, töredezett felszínükkel, a beléjük vájt lépcsőkkel és ablakokkal semmire sem hasonlítottak. Egyetlen vastag lánc tartotta őket, amely a vízfelszín alatt folytatódott. A láncot a sziklába vájták, és ott rögzítették. Gabriela egy pillanatra megzavarodott. Az oszlopok nem a vízből álltak ki, hanem fölötte lebegtek. Úgy néztek ki, mint a léggömbök. Az egész egy futurisztikus táj vagy festmény is lehetett volna.

Az egyik alakzatról vékony kötelek ereszkedtek a vízre, és apró, pici alakok csúsztak le rajtuk a vízen ringatózó csónakokra. A sziklákat vastag kötelekből készült függőhidak kötötték össze egymással, mintha egy óriási pók hálójába került volna valamennyi. A távolban tucatnyi hajót látott, amelyek színes vitorláikkal, karcsú árbócaikkal az óceán felszínén úsztak. Gabriela tett néhány lépést előre, de megtorpant. Ezek a sziklák tényleg a levegőben lebegnek! Csak úgy sodródnak a széllel? Felfoghatatlan. Megmarkolta vállán a csomag szíját.

– Nem vagyok biztos benne, hogy helyes volt a megérzésem – hallotta maga mellett a fiút, de alig bírta elszakítani a pillantását a tájról.

– Mi most… lebegünk?

– Igen. – Aslios elmosolyodott. – Azokon a sziklákon emberek élnek, ahogy a miénken is. Az egész egy jól kitalált építmény, ugyanis a belsejükben városok létesültek. A lépcsők és a kötélhidak, amiket látsz, összekötik egymással az embereket, a szellőzőlyukak pedig biztosítják a friss levegőt.

Gabriela elámult a magyarázattól. Hihetetlennek tartotta, hogy Uulén ilyen csodálatos az emberi kreativitás, és képesek egy sziklában élni. Mintha egy kukac vájt volna rendszert egy almában, ami kívülről csupán gyümölcsnek tűnik, de eközben otthont ad valakinek.

– Hogyan lehet odabent élni?

– Egészen otthonos – válaszolt a fiú. – Apámmal jártam itt többször is. Magas kőtermeik vannak, amiken besüt a napfény. A szellőzők részben ablakok is, így nincs olyan érzésed, hogy egy sziklában vagy. Rengeteg embernek ad helyet, de kiváltság, ha a felszínen élsz.

– Hogyan lebegnek?

– Az óceán fenekén és a sziklákban olyan anyagok vannak, amelyek megakadályozzák, hogy leessünk.

– Mágnes?

A fiú vállat vont.

– Nem tudom, hogy ez-e a nevük. Flubia Elián így ismerik? Bizonyára ugyanaz az elmélet.

– Nem sodorhat el minket a szél? – kérdezte a lány elbizonytalanodva. – Vagy te?

– Nem. – A fiú elnevette magát, majd figyelmeztetően felemelte a mutatóujját. – Megtehetném. De ilyesmire nem használom az erőmet. Nem a hatalmam fitogtatása a célom, hanem a védelme. Felelősségteljesen használom, amikor a legnagyobb szükség van rá, illetve ha úgy érzem, azzal nem okozok nagy gondot. Abból senkinek sem származik haszna, ha ide-oda tologatom Uule szikláit. A szél nem ezt várja tőlem, és én hagyom, hogy az életünk egyik fontos részeként végezze a dolgát. Nem állíthatok meg egy szélvihart unalmamban, nem kavarhatok fel egy felhőoszlopot, csak mert kíváncsi vagyok, hogy sikerül-e. Nem avatkozom bele a természetbe. Tudom, hogy megtehetnék mindent, mégsem cselekszem.

– Akkor ez nem olyasmi, mint Frena és a serbeniai időjárás? – tűnődött a lány.

– Nem teljesen – mosolygott tovább Aslios. – Édesanyád a hangulata szerint változtatja meg a természetet, mi viszont az akaratunkkal. Frena Serbenia gyermeke, örök összeköttetésben állnak. Mi csupán addig mondhatjuk magunkénak az erőnket, amíg arra alkalmasak vagyunk. A kettő nem ugyanaz.

– Ilyeneken eddig nem gondolkodtam – vallotta be Gabriela, és széttárta a karját. – Honnan fogom tudni, hogy mikor helyénvaló, amit tenni akarok?

– Ösztönösen érzed majd – nyugtatta meg Aslios. – Visszatérve az első kérdésedre: a sziklákat mélyen a tengerfenékhez rögzítették, így csak ide-oda imbolyognak a legnagyobb szélben is. Ha jobban megnézel egy másikat, látni fogod. Nem sodródunk semerre. – Eltűnődött egy percig, majd a sziklák felé biccentett. – Akarsz még nézelődni?

Gabriela megcsóválta a fejét.

– Nem. Haladjunk tovább! Nagyon meleg van.

Azzal Aslios újra megindult. Lassan haladt, mert a lány időnként lemaradt mellőle, köszönhetően a hihetetlen látványnak. Közben mintha keresett volna valamit, mert elég sűrűn pislantott a lába elé. Őt már nem nyűgözték le Uule hihetetlen természeti adottságai.

– Itt – szólalt meg hirtelen, ahogy jobban megnézett egy széles kőoszlopokból álló együttest.

Gabriela nem látott semmi érdekeset a rézszínű sziklatömbökön, de követte a fiút a kőtömeg mögé. Aslios olyan messzire sétált az úttól, hogy senki nem láthatta őket egyik oldalról sem. Hirtelen megállt egy kupac kavics mellett, majd határozottan megindult, miközben a szája hangtalanul mozgott.

– Hét – állt meg a sziklafal előtt, ahol egy kisebb mélyedésbe nyúlt be majdnem könyékig. A derekára csatolt kardhüvely finoman koccant a köveken, ahogy erőlködve kihúzott valamit a lyukból. Egy bőrtáska volt zsineggel átkötözve. A lány csodálkozó arcát látva magyarázni kezdett: – Nival volt olyan előrelátó, hogy itt hagyott nekünk egy kis csomagot. Valamivel előttünk jár.

– Velünk együtt indult útnak? – érdeklődött Gabriela.

– Nem teljesen. – Aslios megkereste a madzag végét, és piszkálni kezdte. – Jobbnak láttuk, ha ő korábban útra kel. Semmi garancia, hogy találkozunk, de ha van üzenete, akkor a megbeszélt rejtekhelyeken hagyja.

– Ezért kellett elmenned?

– Többek között – bólintott Aslios. – Nivallal bejártam a szövetségre alkalmas csillagokat. Kitaláltuk, hol váltsunk üzenetet úgy, hogy az ellenségeink ne értsék. Miközben mi úton vagyunk, igyekszik zökkenőmentessé tenni minden lépésünket.

Gabriela elcsodálkozott a szervezésen, majd leguggolt, hogy segítsen szétbontani a csomót. Vékonyabb ujjaival könnyebben boldogult a zsineggel. Ahogy széthajtotta a táskát, meglepődött. A jelek szerint Nival beszerzett nekik egy-egy uulei öltözéket. A fiú megint benyúlt a mélyedésbe. Ezúttal egy üres kardhüvelyt húzott ki, amit a sziklák mellé állított.

– Gyorsan öltözzünk át! – utasította a lányt, miközben már át is húzta a fején a csomagja szárát. – Ez a tiéd – nyújtott neki egy kisebb kupac ruhát.

Aslios egy hosszú ujjú inget, egy csuklyás, kaftánra emlékeztető, szintúgy fehér ruhadarabot és egy nadrágot kapott. Gabriela meglátott egy beugrót a sziklafalban, ami mögé beállva sietősen levetkőzött. A mellény, az ing és a szoknya helyett egy földig érő, hosszú ujjú, ingszerű ruhadarab alkotta a ruházatát, amit a derekán átvetve vékony madzaggal kellett megkötni. Erre jött egy széles, barna bőröv, ami elrejtette a kis zsinórt. A csillogó anyagú kendőt a vállára vetette. A nevét rejtő cetlit beledugta a csomagjába. Félt itthagyni, mert nem tudta, visszajönnek-e még. Tükör híján csak forgolódva tudta megigazgatni a ruháját, de végül elégedetten lépett ki a falmélyedésből.

Aslios épp saját, serbeniai jelvényes kardhüvelyét rejtette el a lyukba, amikor felnézett. Tekintete felvidult, ahogy kicsit megdöntötte a fejét.

– Ha megengeded… – Azzal kinyúlt, és a kendő egyik végét szépen betűrte a bőrövbe. Gabriela engedelmesen széttárta a karját. Társa most a kendő másik végét is áthúzta a derekánál, ami így majdnem olyan hosszan lógott le a két oldalán, mint a ruhája. Meglazította, hogy akár csuklyaként is lehessen viselni. – Így már tökéletes.

– Köszönöm.

Gabriela kényelmesen érezte magát a ruhában. Saját öltözéküket becsomagolták a táskába, majd begyömöszölték a rejtekhelyre. Aslios ezután mélyet sóhajtott.

– Remélem, tudod, miért van erre szükség.

– Sejtem.

– Elmondom, mik a szabályok ezen az úton – kezdte határozottan a fiú. – Bárhova is megyünk, mindenhol érvényes, amit most hallani fogsz. Sem Moram, sem pedig Ardo nem jelenhet meg idegen emberek előtt ok nélkül, ahogy Hanalin sem. Serbeniában erre sosem kellett ügyelnünk, de eláruljuk magunkat, ha vándorlélek van velünk. A következő. Ha valahol veszélyben vagyunk, de nem menekülünk azonnal, annak oka van. Remélem, nem lesz ilyenben részünk, de ha igen, akkor bíznod kell bennem. Megteszed?

– Igen. – A lány feszülten figyelt.

– Rendben. Mostantól kezdve te és én annyira leszünk feltűnőek, amennyire nagyon muszáj. Az lenne a legjobb, ha minden közjáték nélkül eljutnánk Ainához, megbeszélnénk a helyzetet, aztán mennénk tovább. Minden csillagon igyekszünk a legrövidebb idő alatt végezni, és célirányosan keressük fel a vezetőket. Uule után Dan, Gazu és Ygnu következik. A csillagok sorrendje mindegy. Ha már így alakult, kihasználom apám ismertségét, és megpróbálom soron kívül bejuttatni magunkat mindenhova. A barlangokon át közlekedünk, mert az attakő veszélyes idegen terepen. Ennek ellenére kapsz tőlem egyet. – Miközben ezt mondta, kihúzott a csomagjából egy attakövet.

– Csak egyet? – vonta fel a szemöldökét a lány. – Nem lesz az kevés?

– Nem, mivel soha nem válunk el egymástól. Ha mégis az életünk múlik rajta, akkor használjuk, és a biztonságos barlang lesz az úti cél. Gondolj édesanyádra, amikor a követ fogod! Érthető?

– Igen.

Gabriela eldugta az attakövet a csomagja egyik külső zsebébe. Az ígéretére gondolt, amit Frenának tett, vagyis, hogy nem akadályozza Asliost céljai elérésében.

– Éppen ezért innentől nem mondhatjuk ki nyíltan a saját nevünket – folytatta a fiú, miközben csizmája alatt megcsikordult egy kavics. – Ha bárhol bemutatkozol, az Adelin nevet kell használnod.

A lány bólintott, és ízlelgette magában az új megszólítást. Nem akart arra gondolni, hogy Aslios hatalmas veszélybe is kerülhet, ha kitudódik, hogy együtt utaznak. Őt Gabrielaként ismeri az ellenség, és így keresik mindenhol. Ha tegnap nem hallgatózik, akkor valószínűleg jobban meglepődött volna, de így már csak tudomásul vette az álnevet.

– És te?

– Én Ettran leszek. Aina ismer engem, így valószínűleg a nevemen fog szólítani. Azonban minden ismeretlen ember előtt az álnevemet kell használnod. Jegyezd meg jól!

– Igenis.

A lány fürtjeibe belekapott a szél, mire Aslios ismét megszólalt:

– Inkább rejtsd el a hajad! Túl feltűnő.

Gabriela engedelmesen összefonta a hajkoronáját, és szoros csigába tekerte a tarkóján. Szalag híján egy hosszú tinccsel rögzítette a kontyot, aztán finoman megrázta a fejét, hogy ellenőrizze, mennyire tartós a frizura.

– Jó lesz?

A fiú biccentett, majd mégis odalépett a lány elé, aki érdeklődő tekintettel nézte, ahogy Aslios felemeli a válláról a kendőt, és az épp elkészült kontyra húzza.

– Semmit nem bízunk a véletlenre – jelentette ki halkan. Gabriela zavarba jött a közelségétől. Lesütötte a szemét, mire társa hangja vidáman csengett: – Mi is a nevem?

A lány egy másodpercre lemerevedett, majd eszébe jutott.

– Ettran – nézett fel újra csillogó tekintettel.

– Nagyszerű. És a tied?

– Adelin.

Aslios vidám mosollyal elindult.

– Mehetünk!

Csomagjaikkal a hátukon elhagyták a sziklatömböket. Szaporán lépkedve értek vissza a kavicsos útra, ami a város felé vezetett. A lányt ismét megbabonázta a lebegő sziklák látványa, ezért elég nehéz volt botladozás nélkül Asliosszal lépést tartania. Nem sokkal előttük homokszínű háztetők terültek szét, így Gabriela feléjük fordította a pillantását. A fehérre meszelt házak csoportokban épültek, az utcák szűkek voltak, az emberek mégis megállás nélkül áramlottak rajtuk. Minél közelebb értek, annál inkább úgy tűnt, hogy millióan lakják a várost, pedig ez csak a felszín volt. Vidám kiáltásokat, szekerek zaját és nevetést hozott feléjük a szellő.

– Ez Antarac – szólalt meg a fiú, és kaftánja szárába belekapott a forró szél. A fejére borította a csuklyát, majd kinyújtotta a karját. – Add a kezed! Nem szeretném, ha elveszítenénk egymást.

Mire ezt kimondta, már a tömeg közepében voltak. A fiú tört utat maguknak, határozott mozdulatai félrehúzódásra késztették az embereket. Gabriela ruhája itt-ott beleakadt valamibe, ezért nagyon figyelt, nehogy elrántsák Aslios mellől. Közben érdeklődve szemlélte a mellettük elsiető csoportokat.

Az emberek ezen a csillagon mindannyian fehér vagy barna ruhát viseltek. Amennyire Gabriela felmérte, a fiatalabbak hordták a fehéret, az idősebbek pedig a barnát. A nőkön itt-ott nadrágot is látott, ami meglepte. Nival jó munkát végzett, amikor az álruhájukat összeszedte, elvégre semmivel nem tűntek ki a többiek közül.

Vajon hogy bír el ennyi embert egy lebegő szikla? A fejük fölött égbe nyúló tornyok csillogtak a fényben, rajtuk aprócska ablakok, valamint fehér zászlók, amiket tépett a szél. Gabriela a lobogók alapján úgy gondolta, hogy Uule címere a napnyugta lehet. A minta egy egyenes, fekete vonalból és egy azon nyugvó vörös félkörből állt.

Aslios észrevehetően a legmagasabb torony felé igyekezett. Ahogy magyarázta, kiváltság a felszínen élni, márpedig a csillag uralkodói nem a szikla belsejében laknak. Átvágtak egy piacon, ahol a legtöbben egymás mellett toporogtak, teli bőrtasakokat cipelve magukkal. Gyerekek egy csoportja visongva kergetőzött a lábak rengetegében. Minden tömve volt emberekkel, akik vidáman nevetgéltek, alkudoztak, vagy furcsa, kövecses játékot játszottak hatalmas nézőközönség előtt. A játék kinézetre olyasminek tűnt, mint a sakk, de a fatábla színtelen volt. A kavicsokat azonban jól látható alakzatok szerint helyezték el a táblán, így valamilyen logika biztosan volt benne. A lány szeretett volna megállni, de lehetetlen volt akár csak egy perc pihenőt is tartani. A tömeg könnyen magával ragadott mindenkit, aki nem figyelt oda.