Amy Ruttan

Mondd végre ki!

Annie O’Neil

Valahol Skóciában

Sarah Morgan

Sziklából vizet

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Books S.A. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Amy Ruttan, 2017 – Vinton Kiadó Kft., 2021

Eredeti címe: His Pregnant Royal Bride (Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Magyarra fordította: Czárán Judit

© Annie O’Neil, 2017 – Vinton Kiadó Kft., 2021

Eredeti címe: Her Hot Highland Doc (Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Magyarra fordította: Kis Z. Margit

© Sarah Morgan, 2004 – Vinton Kiadó Kft., 2021

Eredeti címe: The Midwife’s Marriage Proposal (Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Magyarra fordította: Brodszky Ildikó

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2004)

Nyomtatásban megjelent: a Szívhang különszám 72. számában, 2021

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-341-7

Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2021

A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

Felelős kiadó: dr. Bayer József

Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Amy Ruttan

Mondd végre ki!

ELŐHANG

– Ez volt a legunalmasabb előadás, amit életemben hallottam.

Shay kortyolt egyet az ananászkoktéljából, majd felnézett dr. Dante Affinire, aki ugyanazon okból tartózkodott Honoluluban, mint ő: hogy részt vegyen a traumaszimulációs konferencián.

Rájött, hogy kicsit túl hangosan beszélt, ami gyakran előfordult vele vonzó férfiak társaságában. Márpedig dr. Dante Affini hihetetlenül jóképű pasas. Ha még néhány napot vele tölthetne, talán azt is elfelejtené, miért van itt. És mindehhez a buja trópusi környezet, a színek és az illatok…

Igen, ez a paradicsom maga.

Mint mindig, most is azt tervezte, hogy a munkájába fog temetkezni, de aztán véletlenül találkozott ezzel az olasz sebésszel. Mikor útba igazítást kért tőle, rögtön kiderült, hogy a férfi is ugyanazokra az előadásokra fog beülni, mint ő, és azóta elválaszthatatlanok voltak. Nem mintha ezellen bármi kifogása lett volna, hiszen Dante nemcsak jóképű, okos és kedves fickó, hanem ráadásul még szingli is.

Hirtelen elszégyellte magát. De hát mégis mit akar tőle? Hiszen ő orvosokkal nem szokott kezdeni. Ám Dante esetében nagyon nehéznek tűnt hűnek maradni az elveihez.

Hiszen a férfi szemlátomást egyáltalán nem nézi le az ápolónőket, pedig az ilyen konferenciákon többnyire szigorúan elkülönültek egymástól a „kasztok”: a nővérek és az orvosok csak ritkán keveredtek. Dante azonban kivétel volt. Az orvoskollégák hiába hívták őt vacsorázni, inni vagy golfozni, ő inkább vele töltötte az idejét.

Közben vége lett a konferenciának, és Dante javasolta, hogy kikapcsolódásképpen üljenek be valahova egy italra.

Shay az efféle meghívásokat többnyire visszautasította, de most kicsit olyan volt, mintha nyaralna, úgyhogy talán megengedhet magának egy kis szórakozást. Hiszen az elmúlt két évben egyfolytában csak dolgozott.

– Sì, tényleg rémes előadás volt – felelte a férfi. – Viszont gyönyörű időnk van, és ez itt maga a paradicsom, nem gondolja?

Milyen igaza van, gondolta Shay. A nap lemenőben volt, utolsó sugarai még meg-megcsillantak a tenger türkizkék vizén, a pálmafák lágyan hajladoztak a kora esti szélben.

– Bárcsak lett volna időm egy kicsit jobban felfedezni a szigetet! – sóhajtotta. – Mióta a segélyszervezetnél dolgozom, sokkal többet utazom, viszont szabadidőm szinte egyáltalán nincs. Még szerencse, hogy szeretem a munkámat.

Dante rámosolygott, a mosolya kicsit hamiskás volt, de hihetetlenül szexi. Istenem, napról napra otthonosabban érzi magát vele! Hiányozni fog, ha vége lesz a konferenciának.

– Én is szeretem a munkám – felelte Dante –, de az embernek néha szüksége van egy kis kikapcsolódásra.

Shay megvonta a vállát.

– Nos, én többnyire harmadik világbeli országokban dolgozom, ahol sötétedés után nem tanácsos elhagyni a tábor területét.

– Mondtam már, hogy bátor nő vagy, cara? – kérdezte a férfi hirtelen áttérve a tegezésre. – Csodállak azért, amit csinálsz.

Shay elpirult, és arra gondolt, hogy szívesen hallgatná Dantét egész éjjel. A férfi tökéletesen beszélt angolul, de azért volt egy kis olasz akcentusa, ami csak még vonzóbbá tette mély, érzéki hangját.

– Csak a munkám végzem – hárította el a dicséretet.

Mindent, amit a bajban levő emberekért tett, az édesanyja emlékére cselekedte, aki a Katrina hurrikán áldozata lett.

Az ő halála érlelte meg benne az elhatározást, de a célja eléréséért nagyon keményen meg kellett dolgoznia. Ma viszont már ő képzett ki nővéreket és ápolókat, hogy a traumaszimulációs módszer alapján a világ katasztrófa sújtotta övezeteiben életeket mentsenek.

– Nem, ennél te sokkal többet teszel, cara. Mindenki sorsát a szíveden viseled, és ettől vagy különleges. – Dante elgondolkodva pörgette a szívószálat hosszú, keskeny ujjai közt. – Ez kevés emberről mondható el.

Shay örült, hogy közben szinte teljesen besötétedett már, és így Dante nem látja, hogy lángol az arca.

Már nagyon régen nem érezte férfi társaságában ezt az érzéki bizsergést, ami máskor nyilván óvatosságra intette volna, de arra gondolt, hogy Dantét valószínűleg úgysem látja többé, tehát ennyi belefér.

Ugyan mi baja lehet egy ártatlan kis flörtből?

Ám aztán gyorsan elhessegette a gondolatot.

– Kösz – felelte könnyedén.

– Nincs kedved felderíteni velem egy kicsit a környéket? – kérdezte a férfi váratlanul.

– Hogyan?

– Ez az utolsó esténk itt a paradicsomban. Arra gondoltam, hogy menjünk le a tengerpartra sétálni. Szeretném, ha lenne más emléked is Hawaiiról, mint a munka.

– Hát, nem is tudom…

De Dante közben már fel is állt. Fekete szeme csillogott, sötét hajába belekapott az esti szellő, hófehér inge rásimult izmos felsőtestére, és szinte világított barnára sült bőrén. A mosolyát pedig egyenesen ellenállhatatlannak találta Shay.

– És mi van a ma esti partival? Nem kellene inkább azon részt vennünk? Nem akarsz kapcsolatot építeni?

– Nekem annyi kapcsolatom van már, ami az egész hátralevő életemre elég. Szeretnék most kivételesen nem orvosi dolgokkal foglalkozni. Gyere, élvezzük ezt a gyönyörű estét!

– Hát jó.

Shay kiitta a poharát, letette a férfié mellé, majd Dante keze után nyúlt. Maga is meglepődött, milyen meghitt, biztonságos érzés volt, mikor a férfi ujjai az ujjai köré kulcsolódtak. Egy pillanatra eszébe jutott, hogy túl rövidek a körmei, és a fizikai munkától kissé durva a bőr a kezén. Néha irigyelte azokat a nőket, akiknek mindig ápolt a kezük, frissen fodrászolt a hajuk, és mindig elegánsan vannak öltözve. Ő ugyanis többnyire egész nap fehér köpenyben volt.

Ám Dantét mindez szemlátomást nem zavarta.

Ő pedig még mindig nem akarta elhinni, hogy a férfi egy hete gyakorlatilag minden szabad percét vele tölti. Egy sebészorvos egy ápolónővel.

Ne törődj vele! Élj a mának! Élvezd az életet, amíg lehet!

Kiléptek a bárból, és elindultak egy kanyargós ösvényen le a tengerpartra, amely ilyenkor este már teljesen elhagyatott volt, csak a hullámok mormolását lehetett hallani.

– Várj csak! – mondta Shay, és elengedte Dante kezét.

– Mi a baj? – kérdezte a férfi.

– Semmi, csak inkább mezítláb megyek tovább, nem szeretem, ha a cipőm telemegy homokkal.

– Jó ötlet – nevetett Dante.

Egy perccel később már mindketten a kezükben lóbálták a cipőjüket, úgy sétáltak tovább. A szél belekapott a hajukba, a tenger hullámai a lábukat nyaldosták.

Shay elképzelni sem tudott volna ennél szebb utolsó napot. Holnap úgyis vissza kell repülnie New Orleansba, jövő héten pedig indul a segélyszervezettel a következő bevetésére a Közép-Keleten. Igen, állandóan úton lenni, soha nem megállni, sehol nem gyökeret ereszteni… Mióta az édesanyja meghalt, valahogy nem is érezte már magát otthon New Orleansban.

– Miért szomorodtál el, cara?

A férfi meleg, mély hangjától, meg attól, hogy carának nevezte, ugyanolyan bizsergető érzés fogta el Shayt, mintha megérintette volna.

– Azon gondolkodtam, milyen csodálatos volt ez a hét – mondta csendesen. – És hogy milyen jó, hogy megismertelek.

A férfi elmosolyodott, egy pillanatra megállt, és gyengéden megsimogatta az arcát.

– Én is minden percét élveztem az együttlétünknek, cara.

Shaynek azonnal felgyorsult a szívverése. Lehunyta a szemét, egy pillanatra még levegőt is elfelejtett venni, de mielőtt válaszolni tudott volna, már az ajkán érezte a férfi meleg, puha ajkát. Gyorsan ledobta a cipőjét a homokba, mindkét karjával átölelte Dante nyakát, és szorosan hozzásimult. A férfi egyre forróbban, egyre szenvedélyesebben csókolta, neki pedig az egész teste beleremegett a vágyba.

– Ne haragudj, Shay, egyszerűen nem tehettem mást! Olyan gyönyörű vagy… – mondta a férfi, majd a két keze közé fogta a lány arcát, és újra megcsókolta.

– Nem akarom, hogy ennek vége legyen – suttogta Shay, mire Dante még jobban magához szorította, és megsimogatta a hátát.

– Én sem.

Shay a férfi kezéért nyúlt.

– Gyere, menjünk fel hozzád!

– Biztos, hogy te is akarod, cara?

– Biztos. Hiszen ez az utolsó napunk. De nem kell félned, nem vágyom tartós kapcsolatra!

Csak egyetlen szenvedélyes éjszakára.

A férfi elmosolyodott.

– Rendben. Akkor ez az éjszaka csak a miénk lesz.

Ezzel megfogta a lány kezét, felvették a homokból a cipőjüket, és elindultak vissza a szállodába.

Dante azon gondolkodott, hogy jutott eszébe megcsókolni Shayt. Úgy látszik, a vágy, hogy a közelében legyen, hogy megérintse, minden józan megfontolást elnyomott benne. Ahogy a lágy trópusi szellő belekapott Shay szőke hajába, és belefújta kedves, szív alakú arcába, egyszerűen nem tudott ellenállni neki.

Pedig mikor Olivia összetörte a szívét, elhatározta, hogy soha többé nem kezd nővel. Mert a szerelem kontrollvesztést jelent, és ő semmit sem gyűlölt annyira, mint kiszolgáltatva lenni egy másik embernek.

De ha Shayjel volt együtt, akkor semmi ilyesmit nem érzett. A lány barna szeméből annyi kedvesség, annyi melegség áradt, hogy egyszerűen képtelen volt ellenállni neki. És minél több időt töltöttek együtt, annál otthonosabban érezte magát vele. Pedig korábban mindig távolságtartó volt a nőkkel.

– Annyira kívánlak, cara – suttogta bele a lány nyakába.

– Én is téged. – Shay forró lehelete izgatóan simogatta a bőrét.

Csak egy éjszakáról van szó. Csak egyetlen éjszakáról. A szíved nincs veszélyben. És különben is, te nem az apád vagy. Te nem vagy nős, senkinek nem okozol ezzel fájdalmat.

Az öccse, Enzo pontosan e szerint az elv szerint él. Akkor ő is képes rá, nem? Hiszen csak egyetlen éjszakáról van szó, nem többről.

Igen, biztos, hogy nem többről.

Megsimogatta Shay selymes haját, a lány pedig átölelte a nyakát.

1. FEJEZET

Dante keze ökölbe szorult az orvosi köpenye zsebében. Ő, aki egyébként maga volt a megtestesült önfegyelem, most alig tudta rávenni magát, hogy végezze a dolgát. Nem, most kicsit sem volt olyan a hangulatban, hogy fogadja az Egyesült Államokból érkező szakembert, akivel három hónapig együtt kell majd dolgoznia.

Utoljára két évvel ezelőtt volt itt egy amerikai nő a Nemzetközi Egészségügyi Segélyszervezettől, és az egy rémálom volt! Az illető nemcsak megbízhatatlan volt, hanem teljesen önállótlan is, az idegeire ment a folytonos kérdezősködésével.

Persze nyilván nem minden amerikai ilyen.

Mindjárt Shay jutott eszébe, és az a szenvedélyes éjszaka, amit együtt töltöttek Hawaiin. Igen, ő is amerikai volt, de az ő közelségét nagyon is meg tudta volna szokni. Még most, hónapokkal később is az ajkán érezte a csókját…

De hát ő azóta már nyilván újra bevetésen van valahol a nagyvilágban, neki pedig egy idegennel kell majd bajlódnia. És ettől nyomorultul érezte magát.

Aztán az apjára gondolt, akiben sohasem tudott megbízni.

Tegnap ő és az öccse, Enzo megtudták, hogy az apjuk, Marco Affini herceg újabb családi birtokokat adott el. És most arra a földre is szemet vetett, amelyet az elhunyt felesége, az ő édesanyjuk hagyott örökül a fiainak. Eddig még nem tudta rátenni a kezét, mert úgy szólt a végrendelet, hogy amennyiben ő vagy Enzo harmincöt éves koruk előtt megnősülnek, és a házasságuk első évében gyermeket nemzenek, akkor a föld véglegesen az övék lesz. Enzo figyelmeztette is, hogy pár hónap múlva harmincöt lesz – és menyasszony még mindig nincs a láthatáron.

Dante tisztában volt vele, hogy az anyai nagyapjától örökölt, a Lido di Venezián levő villáját is eladás fenyegeti, mivel a házassági szerződés az ő polgári származású édesanyja és kékvérű apja között kimondta, hogy ez az örökség is csak bizonyos feltételek teljesülése esetén lesz Dante tulajdona.

Szóval a harmincötödik születésnapja vészesen közeledett, és ő semmi esélyt nem látott rá, hogy megmentse az örökségét.

És ez kinek a hibája? Természetesen az övé. Mert az Oliviával való kapcsolata akkora csalódás volt, hogy azóta csöppet sem vonzotta a házasság gondolata.

Viszont ha nem nősül meg, akkor mindent elveszít, ami elhunyt édesanyjáról rászállt volna. Többek közt a Toscanában levő birtokot is, amelyre a nagyapja olyan büszke volt, és amit annak idején a legnemesebb szőlőfajtákkal ültetett tele. Bár a nagyapja nagyon gazdag volt, nem derogált neki a saját két kezével dolgozni a birtokon. És ezzel ő, Dante is így volt. Bár szerette az orvosi hivatását, a toszkán szőlőbirtokot is imádta, és szívesen végzett ott akár fizikai munkát is.

És ha arra gondolt, hogy ez a föld hamarosan idegen kézbe kerül, elszorult a szíve.

Sóhajtott egy nagyot, aztán gyorsan felhajtotta a kávéját, és elindult az előadóterem felé, ahol a segélyszervezet által delegált önkéntes nővéreket és orvosokat kell fogadnia, akik az ő kórházukban fogják megtanulni mindazt, amire szükségük lesz a világ különböző országaiban végzendő gyógyító tevékenységük során.

Dante igazából csodálta ezeknek az embereknek az elkötelezettségét, úgyhogy nem akarta rajtuk levezetni a frusztrációját. Hát, igen. Eddigi egyetlen esélye arra, hogy megmentse az örökségét, annak idején a szívébe került, és akkor megesküdött, hogy soha többet nem hagyja magát csapdába csalni. Inkább veszítsen el mindent.

Arra egyáltalán nem akart gondolni, hogy ezzel az öccsét is cserben hagyja, és hogy az édesanyja milyen szomorú lenne, ha mindezt tudná.

Igen, az apja mindent el fog adni, neki pedig pár hónapon belül új otthon után kell néznie. Megrázta a fejét, mintha próbálná elűzni a komor gondolatokat. Hiszen a San Pietro Kórház traumatológiai osztályának főorvosaként kutya kötelessége kedvesnek és barátságosnak lenni a vendégekkel.

Aztán kinyitotta az ajtót, és látta, hogy az előtérben már várja őt egy nővér. A nő háttal állt neki, mikor belépett.

– Ciao, dr. Dante Affini vagyok, a traumatológiai osztály…

A nővér ekkor megfordult, és Dante azt hitte, káprázik a szeme. Shay!

A lány elragadóan nézett ki. Az arca kissé kipirult, és mintha belülről sugárzott volna. Mézszőke haját időközben rövidebbre vágatta, ám ez a bubifrizura csak még jobban érvényre juttatta szép, szív alakú arcát. Sötétbarna szeméből melegség sugárzott, a mosolya kedves volt, az ajka csábos.

– Szia, Dante!

– Te vagy az, Shay? Mit keresel te itt? Azt hittem, Daniel Lucey tartja a tréninget.

– Igen, úgy volt, de aztán valami közbejött neki, és én ugrottam be helyette. Nem bántam, hogy most egy kicsit könnyebb munkát végezhetek.

– Komolyan mondod, cara? Azt hittem, a kihívásokat szereted.

A lány szemlátomást zavarba jött, és gyorsan kisimított egy tincset az arcából.

– Így is van, de most nem válogathattam. Azért fogadtam el az ajánlatot, mert… mert babát várok.

Micsoda? Shay babát vár?

Dantéba hirtelen belenyilallt a felismerés.

– Kitől? Tőlem?

– Ööö… igen.

Egy baba! Aki ezek szerint Oahun fogant, ahol ő volt olyan ostoba, hogy engedett a pillanat csábításának. Dante idegesen beletúrt a hajába. De hát Shay miért nem szólt? És vajon tényleg ő az apa? Hiszen Olivia is elhitette vele annak idején, hogy tőle vár gyereket, pedig mint kiderült, már akkor terhes volt, mikor vele lefeküdt. Dante dühös volt magára. Hiszen egy hét és egy szenvedélyes éjszaka nem elég, hogy az ember megismerje a másikat. És főleg ahhoz nem elég, hogy bízni tudjon benne.

Shay láthatóan elpirult.

– Azért vállaltam el a munkát, hogy ezt személyesen mondhassam el neked.

– Eddig miért nem szóltál? Hiszen nyilván hónapok óta tudod.

– Sajnálom, de az a helyzet, hogy nemrég derült ki, hogy tizenhat hetes terhes vagyok.

– És ezt higgyem is el?

A lány megvonta a vállát.

– Nyugodtan elhiheted. Háborús övezetben dolgoztam, és mivel a menstruációm korábban is elég rendszertelen volt, a stresszre meg az utazásra fogtam, hogy nem jött meg. De aztán egyszer csak éreztem, hogy ez már túlzás, és csináltam egy tesztet, ami pozitív lett. Sajnos, téged nem tudtalak elérni, mert a kommunikációs lehetőségek a világnak azon a részén meglehetősen korlátozottak.

Dante iszonyúan dühbe jött.

– Micsoda? Te háborús övezetben voltál? Terhesen?

Shay állta a tekintetét.

– Igen. A háborús övezetekben is szoktak terhesek lenni a nők.

Összefonta maga előtt a karját, Danténak pedig rögtön feltűnt, hogy mennyivel teltebb lett a melle, és az is eszébe jutott, milyen csodás érzés volt, amikor simogatta.

Önfegyelem! – intette magát.

– Szóval azt mondod, hogy nem tudtál elérni.

– Igen. És különben is szerettem volna ezt személyesen közölni veled.

– Csináltassunk egy apasági tesztet!

– A baba a tied, Dante – felelte Shay, akit nagyon bántottak a férfi szavai. – Senki mással nem voltam együtt rajtad kívül.

– Meg kell értened, hogy kicsit bizalmatlan vagyok. Hiszen végtére is védekeztünk.

– A gumi nem nyújt százszázalékos biztonságot – felelte Shay sóhajtva. – Én meg nem szoktam idegenekkel lefeküdni.

– Miért, én talán nem voltam idegen neked, cara?

– Nos, nem azért jöttem ide, hogy apát faragjak belőled! – közölte a lány dühösen. – Hanem azért, mert ezt a munkát jól megfizetik, és én arra fogom használni a pénzt, hogy hosszabb ideig otthon maradhassak a babával, mikor visszamegyek az Államokba.

– Talán még az is megfordult a fejedben, hogy eltitkolod előlem a terhességet?

– Természetesen nem. Jogod van tudni, hogy apa leszel, de én nem várok tőled semmit.

Dante szeretett volna hinni neki, de egyszer már megégette magát. Hiszen hála az apja indiszkréciójának, a fél világ tudja, hogy ő herceg, és nagy vagyont fog örökölni. Olivia is csak ezért kezdett vele.

Másfelől viszont az, hogy Shay gyermeket vár tőle, az összes problémáját megoldhatná.

Hiszen abban a szerződésben csak annyi van, hogy neki a harmincötödik születésnapja előtt meg kell nősülnie, és gyereket kell nemzenie. Az nincs benne, hogy házasnak is kell maradnia. Bár Olivia alaposan elvette a kedvét a nősüléstől, attól nem, hogy apa legyen. Mindig is szeretett volna családot, talán mert neki soha nem volt része családi boldogságban.

Csakhogy Shaynek nagyon fontos a segélyszervezetnél végzett munkája, biztos nem lenne hajlandó letelepedni vele Olaszországban. Hiszen megmondta, hogy ő nem tud sokáig egy helyben maradni. Viszont ha ő, Dante meg tudná szerezni a teljes felügyeleti jogot, akkor lenne egy gyermeke, akit mindig is akart, és még a szívét sem kellene kockáztatnia.

– Dante, mondj már valamit! – kérte Shay.

Ám mielőtt a férfi válaszolhatott volna, kopogtak. Az asszisztensnője dugta be a fejét az ajtón.

– Dr. Affini, megérkeztek a tréning résztvevői, az előadóban várják.

Dante bólintott, majd ismét Shay felé fordult.

– Később még beszélünk, most mennünk kell.

Shay Dantéval együtt lépett fel a pódiumra. Az első két széksor a nemzetközi segélyszervezet új önkénteseinek volt fenntartva, olyan nőknek és férfiaknak, akik egy gyorstalpaló tanfolyam keretében elsősegélynyújtás meg traumakezelés témában fognak képzést kapni.

Shay tisztában volt vele, hogy neki most elvileg a Közép-Keleten kellene lennie, ahol a menekültek oltásában venne részt. Ám amikor kiderült, hogy terhes, lemondta az utat. Viszont a segélyszervezet éppen keresett valakit, aki beugrana Daniel helyett trénerként, és ő vállalta a feladatot. Lehet, hogy a sors keze volt?

Hosszú távon nyilván ez lesz az utolsó megbízása, tehát elhatározta, hogy mindent belead.

Ráadásul szeretett volna a születendő gyermekének mindent megadni, márpedig ez a munka elég jól fizet. Utána egy időre úgyis félre kell tennie a karrierálmait.

Bár még nem tervezte, hogy gyermeket szüljön, szeretett volna jó anya lenni, de a hivatását sem akarta feladni. És nem, nem fog sírni a férfi után, akinek sem ő, sem a gyereke nem kell. Ő nem lesz olyan, mint az anyja.

„Meglátod, előbb-utóbb visszajön az apád, Shay! Most elment Alaszkába, hogy a rákszezonban pénzt keressen, de aztán visszajön, és magával visz minket is.”

Persze soha többé nem látták. Állítólag él még, de róla, a lányáról nem akart tudni.

Mert nem sokkal azután, hogy otthagyta őket, új életet kezdett, és még az sem érdekelte, hogy a házukat közben elvitte a Katrina hurrikán, a felesége pedig nem sokkal a katasztrófa után meghalt.

– És most Shay Labadie elmondja önöknek, milyen szimulált helyzeteken fognak végigmenni a tanfolyam során – mondta Dante, majd lelépett az emelvényről.

Shaynek tehát félre kellett tennie a rossz érzéseit, hiszen nem azért jött, hogy sajnálja magát, hanem azért, hogy dolgozzon. Hogy azt csinálja, amihez a legjobban ért.

Miután elmondta, mit fognak gyakorolni a tréningen, illetve megválaszolta a résztvevők kérdéseit, a segélyszervezet vezetője lépett a színpadra, ő pedig Dantéval együtt a háttérbe vonult. És ahogy ott állt a férfi mellett, egyszerűen nem tudta nem észrevenni, mennyire feszült.

Ami tulajdonképpen nem csoda, hiszen most tudta meg, hogy apa lesz.

Az igazgató prezentációja után kötetlen beszélgetés következett volna, hogy a résztvevők egy kicsit megismerjék egymást, de mikor Shay elindult a színpadról lefelé, Dante megfogta a karját.

– Várj egy percet! – mondta. – Mikor az előbb azt mondtam, hogy szeretnék apasági tesztet csináltatni, akkor azt komolyan gondoltam.

– Rendben. – Shay megértette a dolgot, bár fájt neki, hogy Dante kételkedik a szavában. De hát végtére is alig ismerik egymást. – Ez minden?

– Nem… nem is tudom, hogy fogjak hozzá…

– Akkor jobb, ha bele sem kezdesz! Ugyanis én is komolyan gondoltam, hogy nem várok tőled semmit.

– Elhiszem – vágta rá a férfi. – Én viszont kérni szeretnék tőled valamit.

– Te tőlem? Mit? – nézett rá a lány riadtan.

– Csak… csak annyit, ha a teszt bebizonyítja, hogy én vagyok az apa…

– Be fogja bizonyítani! – vágott a szavába Shay.

– …akkor légy a feleségem.

– Hogy micsoda? – Shay mindenre számított, csak erre nem. – Ezt mondd még egyszer!

– Ha az apasági teszt pozitív, akkor összeházasodunk.

Dante arca komoly volt, sehol egy mosoly, sehol egy cinkos kacsintás.

Nem, ez lehetetlen! Férfiak nem szoktak házassági ajánlatot tenni egy nőnek, csak mert egyszer lefeküdtek vele.

– Nehezen tudom elhinni, hogy tényleg arra kértél, legyek a feleséged.

– Ez nem kérés volt.

– Te nem vagy normális.

Shay megpróbálta otthagyni a férfit, de Dante elállta az útját.

– Ez nem kérés volt. Ha az enyém a baba, akkor a feleségem leszel.

Shay hisztérikus nevetésben tört ki.

– Nahát, milyen romantikus! Csak nem szerettél belém?

Dante a homlokát ráncolta.

– Ennek semmi köze a szerelemhez – mondta.

– Szóval nem szeretsz.

– Miért, mire számítottál? Hiszen alig ismerjük egymást.

– Hát ez az! De akkor miért mennék hozzád feleségül?

– Azért, hogy a gyermekünk ne házasságon kívül jöjjön a világra. És hogy legyen apja, anyja meg otthona. Ez az ő érdekében kötött üzleti megállapodás lenne kettőnk közt.

Shayt nagyon is csábította a lehetőség, hogy a gyermeke anyagi biztonságban nőjön föl, de tudta, az ilyesmi nem szokott jól végződni. Ezzel kapcsolatban csak rossz tapasztalatai voltak. Az ő családjában a hétköznapok tele voltak keserűséggel, míg egy nap az apja örökre eltűnt az életükből.

Ezt az ő gyermekének nem szabad átélnie.

– Nem megyek hozzád feleségül – jelentette ki.

Dante szeme haragosan megvillant.

– Úgy értsem, hogy nem is láthatom majd a gyermekemet?

– Ezt nem mondtam.

– De hát te csak három hónapig leszel Olaszországban. És aztán? Aztán mi lesz? Nem is leszel itt, amikor a világra jön.

– Dante, én soha nem tagadnám meg tőled, hogy találkozz a gyermekeddel. De ahhoz nem kell házasoknak lennünk, hogy együtt neveljük fel őt. Még csak nem is kell hozzá ugyanabban az országban élnünk.

Dante éppen készült válaszolni, de egyszer csak megszólalt a csipogója.

– Balesetest hoztak, később folytatjuk! – mondta, és kiviharzott a teremből.

Shay örült, hogy lélegzetvételnyi szünethez jutott.

De korai volt az öröme, mert Dante pár perccel később megint bedugta a fejét az ajtón.

– Shay, tudnál jönni? Operálnom kell, és ebben a három hónapban te leszel a műtősnőm. Szükségem van rád.

Szüksége van rám!

Shay azt kérdezte magától, hogy fogja ő kibírni ezt a három hónapot. Mert ahogy most állnak a dolgok, ennyi idő alatt vagy megöli a férfit, vagy beleszeret.

Te nem vagy olyan, mint az anyád, gondolta ismét. Te nem fogsz szerelemből mindent eltűrni egy férfinak. Ez a te életed, amiről egyedül te dönthetsz.

Márpedig neki a munkája a legfontosabb, és a terhesség sem fogja megakadályozni abban, hogy embereken segítsen.

A sürgősségi osztályon közben elszabadult a pokol. A mentőszolgálat emberei egymás után tolták be a sebesülteket. Dante őket kérdezte meg, hol van rájuk a legnagyobb szükség.

Az egyik kezelőben súlyos sérült várta őket.

– Amerikai – súgta oda Dante Shaynek. – Talán megnyugtatja egy kicsit a jelenléted.

– De mi történt?

– Egy vaporetto kisodródott a sávjából, mikor egy tengerjáró hajó befutott a lagúnába. A hullámok a Szent Márk térre is kicsaptak, sok a sérült.

– Vaporetto? – ráncolta a homlokát Shay, miközben felvett egy műtősruhát, és kesztyűt húzott.

– Igen, a vízitaxi. Sajnos, ilyesmi egyre gyakrabban történik, különösen a nyári hónapokban, amikor elözönlik a várost a turisták. Egyszerűen túl nagy a forgalom.

Shay bólintott, és odalépett a beteghez. A férfi szemlátomást eszméleténél volt.

– Nem értek olaszul – morogta az oxigénmaszk alól.

– Én sem – felelte Shay kedvesen. – De én éppen tanulom a nyelvet.

– Maga amerikai?

A beteg szeméből Shay megkönnyebbülést vélt kiolvasni.

– Igen, ápolási szakemberként dolgozom egy nemzetközi segélyszervezetnél. El tudja mondani, mi történt?

– Nem tudom, nem emlékszem. Csak azt tudom, hogy a feleségemmel együtt felszálltunk egy vízitaxira a Lido di Veneziánál, és elindultunk a Szent Márk tér felé. Aztán egyszer csak a vízben találtuk magunkat. Jaj, istenem, a feleségem vajon hol van?

– Hogy hívják?

– Jennifer Sandersnek.

– Megpróbálom megkeresni – ígérte Shay. – De először magát kell ellátnunk.

– Nem tudok megmozdulni. Nem érzem a lábamat! – panaszolta a férfi.

Dante gondterhelt pillantást vetett Shayre.

– Mi a neve, signor?

– Maga orvos?

– Sì. Hogy hívják?

– Jamesnek, de a barátaim csak Jimnek szólítanak.

Dante rámosolygott, hogy megnyugtassa egy kicsit.

– Először a hasát fogom megnyomkodni, szóljon, ha fáj! Aztán csinálunk egy MR-t a gerincéről.

A beteg bólintott, Shay pedig óvatosan feltolta rajta a pólót. A férfi bőre tele volt véraláfutással, a hasa puffadt volt, ami belső vérzésre utalt. Először ezzel kell foglalkozniuk.

Mikor Dante a lépét kezdte nyomkodni, Jim Sanders felüvöltött fájdalmában.

– Muszáj lesz egy hasi CT-t is csinálnunk, hogy lássuk, milyen erős a vérzés – súgta oda Dante Shaynek.

– És ezt hogy kell intézni?

– Majd én intézem, te maradj mellette, és készítsd őt elő!

Shay megpróbálta megnyugtatni a beteget, és először is beültetett neki egy branült, hogy le tudják venni a szükséges vért. Jimet minden valószínűség szerint sürgősen operálni kell.

– Magát hogy hívják? – kérdezte a beteg.

– Shay Labadie-nek – felelte a lány, miközben próbálta mérni és feljegyezni a férfi életfunkcióit.

Megint rámosolygott a betegére, akinek közben újra felugrott a vérnyomása. De Jim most már nem reagált semmire. Aztán egyszer csak kifordult a szeme, és a gépek riasztani kezdtek.

– Újraélesztést kérek! – kiáltotta Shay, és megnyomta a kék hívógombot.

2. FEJEZET

– Szólnál dr. Prescarrie-nak, a neurológusunknak? – kérdezte Dante. – Meg kell tudnunk, mennyire súlyos az elszenvedett idegrendszeri károsodás.

Dante szeretett volna lehetőséget adni Shaynek, hogy otthagyja egy kicsit a műtőasztalt, de ő nem mozdult mellőle, továbbra is szorgalmasan adogatta a műszereket, amelyekre szükség volt Mr. Sanders lépének az eltávolításához. Többnyire már azelőtt, hogy Dante kérte volna.

Szemmel láthatólag pontosan tudta, mikor mire van szüksége, és csodálatra méltó magabiztossággal, nyugalommal végezte a dolgát. Kétségtelenül érti a szakmáját.

És ez a nő gyermeket vár tőlem, gondolta Dante.

Már ha tényleg az övé a gyerek.

– Beszél a neurológus angolul? – kérdezte Shay.

– Nem, de franciául igen, és állítólag te is tudsz franciául.

– Rendben, hívom őt, mihelyt Mr. Sanders állapotát stabilizáltuk – mondta Shay, és odanyújtott egy kautert, amit Dante nem is kért.

A fenébe is, tényleg szüksége van most rá!

– Grazie – mondta kissé nyersen.

– Feszültnek látszik, dr. Affini.

– Persze hogy feszült vagyok. Hiszen éppen életet próbálok menteni.

Shay eddig úgy őrizte Dante emlékét, mint valami drága kincset. Éjszakánként néha róla álmodott, és olyasmire vágyott, ami soha nem lehet az övé.

És most újra itt van vele.

– És tehetek valamit, hogy kevésbé legyél feszült? – kérdezte.

– Nem. Egy dolgot leszámítva, de arról hallani sem akartál.

– Ezt most hagyjuk, jó? – mondta Shay dühösen.

Dante a homlokát ráncolta. Ilyennek még soha nem hallotta a lányt. Még a konferencián sem, amikor helyre tette azt a néhány idiótát, akik vagy levegőnek nézték, vagy lekezelően bántak vele, amiért ő „csak” egy ápolónő.

– De miért? Én szeretek munka közben beszélgetni.

Ami nem volt igaz, csak provokálni akarta Shayt.

– Valóban?

– Nos, attól függ, miről kell beszélgetni – évődött Dante, de többet nem szólt egy szót sem.

Igazából nagyon mély benyomást tett rá, hogy a lány milyen önállóan dolgozik. Nem volt ehhez hozzászokva. Az olyan nők, mint Olivia, a közelébe sem mentek volna egy műtőasztalnak, mert nem akarták volna bepiszkítani a kezüket.

Dante lehúzta a kesztyűjét meg a köpenyét, és bosszúsan beledobta a hulladékkosárba.

Igen, Oliviának egyáltalán nem tetszett, hogy ő sebészként dolgozik, ráadásul egy közkórházban, nem pedig valami elegáns magánklinikán. Egyébként is miért nem lett inkább plasztikai sebész?

– Nagyon nemes dolog, amit csinálsz, Dante, de én nem akarok veled műtétekről beszélgetni. Ezeket a történeteket inkább tartsd meg magadnak, ha lehet!

– És akkor mégis miről beszélgessünk, Olivia? Divatról? Luxuslimuzinokról?

– Hát például a bortermelésről. És igen, nem ártana, ha végre úgy élnél, ahogy az a társadalmi státuszodhoz illik!

Olivia úgy képzelte, hogy ha valaki hercegnek születik, akkor orvosként előkelő embereket gyógyítson, és ne bárkit, aki beesik az ajtón.

Csakhogy Dante ezt nem akarta. A luxus és a pompa különben sem az ő világa, hanem az apjáé. Ő minden talmi csillogást megvetett.

Bár kétségkívül herceg, akinek van egy szőlőbirtoka Toscanában, egy villája a velencei Lidón, és egyszer majd nyilván egy halom pénzt is örökölni fog, számára a hercegség nem jelentett mást, mint egy címet.

Viszont az orvosi munkája ennél sokkal többet.

– Mindjárt itt van dr. Prescarrie – mondta Shay. – És állítólag hozza a saját műtősét.

– Jól teszi – közölte Dante, aki éppen kezet mosott. – Te hozzám vagy beosztva.

Shay lehunyta a szemét, és körözött egy kicsit a nyakával.

– Jól vagy? – kérdezte a férfi aggódva.

– Persze, csak kicsit elfáradtam. Mindig megvisel az időeltolódás.

– Akkor legjobb, ha hazamész, és lepihensz.

– Nem kell, nincs semmi bajom, tudok dolgozni. És különben sincs még vége a munkaidőmnek.

– Csakhogy neked vigyáznod kell magadra, hiszen gyereket vársz! Mégpedig valószínűleg az enyémet.

Valaki a hátuk mögött mintha levegőért kapkodott volna, úgyhogy mindketten megfordultak. Egy nővér volt az, aki elkerekedett szemmel bámult hol egyikükre, hol másikukra.

– Valami baj van?

Dante ideges volt, hiszen a nővér nyilván hallotta az utolsó mondatát.

A nővér elnézést kért, és olaszul közölte, hogy Mrs. Sanders van itt, és a férje állapotáról érdeklődik. Őt is behozták a kórházba, de szerencsére egy csuklótöréssel megúszta, viszont nagyon aggódik a férje miatt.

Dante azt felelte, hogy rendben, mindjárt beszél vele, mire a nővér bólintott, és eltűnt.

Shay meg csak állt ott földbe gyökerezett lábbal.

– Principének szólított a nővér. Ez meg mit jelentsen? Tényleg herceg vagy?

– Igen – vallotta be Dante kelletlenül. – Úgyhogy a gyermekünk is az lesz. Már ha tényleg az enyém. Most meg hová mész?

Shay megrázta a fejét, és továbbsietett. Bár meglepődött, hogy Dante arisztokrata, különösebben nem izgatta a dolog, az viszont bántotta, hogy a férfi ennyire nem bízik benne. Pedig nem vetheti a szemére, hogy a vagyonára hajtott, hiszen nem is tudta róla, hogy herceg.

– Shay!

A lány sóhajtott egyet, és megállt, mert arra gondolt, hogy elfutni úgysem tud előle.

– Ne haragudj, Dante, de ezt nekem még meg kell emésztenem… mármint azt, hogy herceg vagy.

– De hát min változtat ez?

– Mit tudom én! Hiszen alig ismerjük egymást.

– Igazad van. Viszont ha együtt akarunk gondoskodni a gyermekünkről, ezen sürgősen változtatnunk kell. Ezért kell hozzám jönnöd feleségül, ha a teszt pozitív lesz.

– Ne kezdd már megint! Nem megyek feleségül hozzád, mert nem akarok olyan ember felesége lenni, akit nem szeretek.

– De hát ez a házasság nem a szerelemről, hanem a célszerűségről szól. És nem is kellene tovább tartania egy évnél. Nálam laksz majd, és a világ előtt férj és feleség leszünk.

– Csakhogy én három hónap múlva elutazom.

– Ez egyáltalán nem szükségszerű, hiszen utána úgyis mindjárt szülési szabadságra akarsz menni, nem?

– Igen, de a vízumom csak három hónapig érvényes.

– Ha összeházasodunk, akkor nincs szükséged többé tartózkodási engedélyre. Megmondod, hogy a gyerek az enyém, és kész. Miért nem akarod az én hazámban megszülni a közös gyermekünket?

– Mert… mert nem tehetem. Nem akarom feladni a régi életemet.

– De egy év múlva már mehetsz, ahova akarsz. És viheted a gyerekünket is… feltéve, ha nekem is lesznek apai jogaim. És persze anyagilag a továbbiakban is gondoskodom majd rólatok.

– Neked ebben mi a jó? – kérdezte Shay zavartan.

– Az, hogy lesz örökösöm. – Dante beletúrt a hajába. – A gyerekről mindenképpen gondoskodom, de amíg itt élsz velem Olaszországban, addig téged is meg tudlak óvni minden bajtól.

Shay az ajkába harapott. Nem, ő nem akar férjhez menni. Soha!

Hacsak nem szerelemből. De akkor az olyan szerelem legyen, amitől az ember se lát, se hall, és el sem tudja képzelni, hogy egy percre is elszakadjon a párjától.

A hasára tette a kezét.

– Nem tehetem. Sajnálom.

– Dehogynem teheted! Hiszen nyilván te is tudod, ha házasságon kívül születik a kicsi, akkor semmit nem örököl majd a családi vagyonból.

– És? Az olyan nagy baj lenne? Talán jobb is, ha semmi köze nem lesz ehhez az egészhez.

– Pedig lehet, hogy büszke lenne rá, hogy Affininek született – közölte Dante kicsit sértődötten.

Shaynek volt egy kis lelkiismeret-furdalása, hogy megbántotta a férfit, de akkor sem fogadhatja el az ajánlatát. Egyelőre semmiképpen. Ezen még gondolkodnia kell, és a kolléganőjével, Aubrey-val is beszélni fog.

– Szerintem ezt most hagyjuk, inkább beszéljünk Mrs. Sandersszel, mert nyilván halálra aggódja magát a férje miatt – mondta, és már indult is.

Legnagyobb megkönnyebbülésére Dante is követte.

Mrs. Sanders ágyban feküdt a begipszelt karjával. Mikor beléptek hozzá, azonnal kipattant a szeme.

– Kérem, mondják meg, hogy van a férjem!

Dante rámosolygott az asszonyra, hogy megnyugtassa egy kicsit, majd bemutatkozott:

– Dr. Affini vagyok, én operáltam Mr. Sanderst.

– Nem mondták önnek, miért kellett megoperálni őt? – kérdezte Shay.

– Csak annyit tudok, hogy belső vérzései voltak – felelte az asszony kissé bizonytalanul. – Mást nem.

– Sajnos, olyan súlyosan megsérült a lépe – magyarázta Dante –, hogy el kellett távolítanunk.

A betegnek kibuggyantak a könnyei, mire Shay bátorítóan megsimogatta a karját.

– A férje jól viselte a műtétet – folytatta Dante. – Most éppen a neurológusunk, dr. Prescarrie vizsgálja a gerincét.

– De miért? – kérdezte Mrs. Sanders sírós hangon.

– Amikor behozták, arról panaszkodott, hogy nem érzi a lábát. A kollégánk fogja megállapítani, hogy csak átmeneti bénulásról van-e szó, és hogy mennyire sérült meg a gerince.

– Jaj, ne! Tegnap volt a harmincadik házassági évfordulónk. Ezt az olaszországi utat a gyerekeinktől kaptuk ajándékba. Ők foglalták le nekünk egy utazási irodán keresztül. Holnap indultunk volna tovább Toscanába.

– Amint tud valamit, dr. Prescarrie tájékoztatni fogja önt, Signora Sanders. Addig maradjon itt, és pihenjen!

– Felhívom az utazási irodát, hogy értesítsék a családot – mondta Shay, miután kijöttek a szobából. – Tudok valahol nyugodtan telefonálni?

– Persze, gyere velem! – Dante a kórház másik szárnyában levő irodájába vezette Shayt. – Ez a dolgozószobám, érezd magad otthon!

– Köszönöm.

– Ráérsz, nem kell sietned. De mielőtt elmész, szeretném, ha visszatérnénk az előbbi beszélgetésünkre.

– Szerintem már mindent megbeszéltünk.

– Szerintem meg nem – közölte a férfi. – És még a tesztet is meg kell csináltatnod, cara.

Ezzel kisétált a szobából, és becsukta maga után az ajtót.

Shay sóhajtott egyet, majd belesüppedt a Dante szobájában levő puha bőrfotelba, és tárcsázta az utazási iroda telefonszámát, amelyet Mrs. Sanderstől kért el. Egy férfival beszélt, aki megígérte, hogy felveszi a kapcsolatot a családdal meg a biztosítóval, és mindent elintéz.

Shay megköszönte a segítséget, majd lehunyta a szemét, és pár percig csak a hasában mozgó babájára figyelt. Jólesett kicsit megpihenni, csak most vette észre, mennyire elfáradt. Ami nem véletlen, hiszen sokat dolgozott ma, és ráadásul egész nap nem evett semmit. Ezt sürgősen pótolnia is kell, nehogy túlságosan leessen a vércukorszintje.

Már nem is vágyott másra, mint hogy visszamenjen a villába, ahol a barátnőjével, Danicával lakott, egyen valamit, aztán lefeküdjön aludni. Holnap megint hosszú napja lesz, hiszen holnap tartja az első traumaszimulációs tréninget. Ha a hátsó ajtón megy ki, akkor onnan már csak egy rövid séta a szállása, amelyet a segélyszervezet bérelt ki a munkatársainak.

Ám alighogy kilépett az épületből, vakuk villantak felé, és kamerával meg mikrofonnal felszerelt emberek rohanták meg, szabályosan a falnak szorítva őt. Ösztönösen felemelte a kezét, hogy eltakarja az arcát, és közben szavakat hallott, amelyekből csak keveset értett, például azt, hogy „herceg” meg „baba”.

Aztán egyszer csak egy erős kéz ragadta meg. Dante! Dühösen odakiabált valamit a riportereknek olaszul, és miközben próbálta visszahúzni őt az épületbe, a karjával védelmezte.

Mikor végre újra bent voltak a kórházban, megkönnyebbülten felsóhajtott.

– Ez meg mi volt? – kérdezte Shay.

– Úgy látszik, a média kiszagolta, hogy gyereket vársz tőlem.

– Erről próbáltak faggatni?

– Sì. – A férfi tekintete elsötétült. – A paparazzók imádják zaklatni a családomat.

– És szerinted békén fognak hagyni valaha?

– Attól tartok, hogy nem – felelte Dante.

– De hiszen az előbb azt mondtad, hogy meg tudsz védeni!

A férfi felsóhajtott.

– Hol laksz? – kérdezte.

– Innen nem messze. A segélyszervezet vendégházában.

– Nos, jobb lenne, ha inkább nálam laknál.

– Arról szó sem lehet!

– Ha visszautasítod az ajánlatomat, abból csak még nagyobb botrány lesz. Főleg, ha a gyerek tényleg az enyém. Azzal teljesen lerombolnád a jó híremet a kórházban.

Nos, ezt Shay természetesen nem akarta.

– Szóval azt mondod, hogy kössünk érdekházasságot?

– Igen, másképp nem tudlak megvédeni. Bírói végzésem van arról, hogy az újságíróknak tiszteletben kell tartaniuk a személyemet és az otthonomat. És ha összeházasodunk, akkor téged sem zaklathatnak.

– Ez azt jelenti, hogy csak papíron lennénk házasok?

– Igen, de hogy a házasságunk igazinak látsszon, egy évre hozzám kellene költöznöd.

– De hogy férünk el ott ketten?

Dante halkan felnevetett.

– Nos, a Lidón levő villám elég tágas. Ha akarod, akár egy egész épületszárnyat is a rendelkezésedre tudok bocsátani.

Shay még mindig nem tudta elszánni magát, hogy igent mondjon, de az sem lelkesítette különösképpen, hogy mostantól minden lépését szenzációhajhász riporterek figyeljék. Dante viszont nyilván távol tudná tartani őket.

– Gyere, most először is csináltassuk meg az apasági tesztet! – javasolta a férfi.

– És nekem ebbe az egészbe semmi beleszólásom nincs?

– Nincs.

3. FEJEZET

– Szia, Enzo, mi újság? – kérdezte Dante, de a válaszra nem nagyon figyelt, mert Shayt nézte, aki az irodájában levő kanapén feküdt, és aludt. Nyilván az apasági teszttel kapcsolatos fáradalmait piheni ki. Dr. Tucci azt ígérte, hogy mihelyt megvan az eredmény, szól.

Bár Dante még mindig nem bízott a lányban, a szíve mélyén azért tudta, hogy a baba az övé. Tehát elhatározta, hogy mindenképpen feleségül veszi őt. Hiszen ezzel meg tudja védeni az anyai örökségét a maga és a születendő gyermeke számára. Akit soha nem fog azzal fenyegetni, hogy anyagi romlásba dönti, ha nem házasodik meg harmincöt éves koráig.

Shaynek viszont mindenképpen nála kell maradnia a villában, hogy a média ne tudja zaklatni. Most már csak rá kell beszélnie, hogy mondjon igent a házassági ajánlatára, és maradjon Olaszországban. Ha tényleg az ő gyermekét hordja a szíve alatt, akkor mindent el fog követni, hogy a kicsi jólétben, biztonságban és szeretetben nőjön fel.

És ha nem a tied a baba?

Megint a békésen alvó lány felé nézett, és nem is akart arra gondolni, mi van, ha Shay is becsapta őt, mint annak idején Olivia.

– Dante, figyelsz te egyáltalán? – hallotta az öccse türelmetlen hangját a telefonban.

– Bocs, kicsit fáradt vagyok.

Megdörzsölte a halántékát, mert érezte, hogy hasogat a feje.

– Igen, veszem észre, hogy nem vagy a topon.

– Az a helyzet, hogy megnősülök. Minél gyorsabban kellene a házassági engedély.

– Miért, nem olasz a nő?

– Nem, amerikai.

– És miért akarsz te egy amerikai nőt feleségül venni?

– Mert gyereket vár tőlem.

– Biztos?

– Sì, szerintem az enyém a baba.

– Nem hangzott túl meggyőzően.

Dante sóhajtott egy nagyot.

– Hamarosan meglesz az apasági teszt eredménye.

A vonal másik végén egy darabig csönd volt.

– Dante, tudom, hogy én sürgettelek, hogy nősülj már meg, de… – mondta végül Enzo. – Amúgy a lány igent mondott?

– Még nem.

– Hogyhogy? – kérdezte az öccse. – Nagyon nem szeretném, ha megint összetörnék a szíved.

– Nos, az elhatározásom megingathatatlan. Ha a baba az enyém, akkor feleségül veszem őt.

– És mi van, ha csak a pénzed kell annak a nőnek? Vagy a címed? Az, hogy a gyerek a tied, nem zárja ki, hogy az anyja csak a haszon reményében akar hozzád menni. Ahogy annak idején Olivia.

– Nem, Shay nem olyan. Igazából nem is akar hozzám jönni. Semmit nem akar tőlem, és a pénzem sem kell neki. Továbbra is dolgozni szeretne. De így a gyerek biztonságban lenne, nekem meg nem úszna el az örökségem.

– És tőlem mit szeretnél?

– Nos, Shay most a régi házunkban lakik. Ott, ahol felnőttünk, és amit anya halála után eladtak. Most Shay munkaadója, egy nemzetközi segélyszervezet bérli.

– Aha. Szóval azt szeretnéd, hogy hozzam el onnan a holmiját.

– Igen, Shay ugyanis nálam fog lakni. Mikor ma kijött a kórházból, egy egész csapat újságíró rohanta le. Hamarosan a fél világ tudni fogja, hogy az Affini-házban babát várnak.

– El sem hiszem, hogy sikerült! Hogy az utolsó pillanatban mégis szereztél magadnak feleséget meg örököst, és ezzel megmentetted nagyapa szőlőbirtokát meg anya villáját.

Dante elmosolyodott. Igen, mindent meg tud tartani, a szőlőbirtokát és a velencei otthonát is.

– Tudnál beszélni a lakótársával? Shay nagyon fáradt, mindjárt hazaviszem magamhoz.

– Persze, mihelyt befejeztem a rendelést.

– Grazie.

Dante letette a telefont, és odalépett a kanapéhoz. Shay elbűvölő volt kisimult vonásaival és rózsás arcával. Legszívesebben megsimogatta volna a bársonyos bőrét, és megcsókolta volna az édes ajkát, ahogy annak idején Oahun tette.

Az emlék olyan elevenen élt benne, mintha tegnap történt volna. És így terhesen még szebbnek látta.

– Ébredj, Shay! – mondta halkan.

A lány azonnal kinyitotta a szemét, és felült.

– Történt valami?

– Indulnunk kell. Hívtam egy vízitaxit, az elvisz minket a Lido di Veneziára, oda nem jönnek utánunk a paparazzók.

– A teszteredmény megvan már?

– Csak holnap reggel kapjuk meg.

Shay álmosan bólintott, és felállt. Dante megfogta a karját, és odakísérte a csigalépcsőhöz, amelyen a kórház mögött levő csatornához lehet lejutni.

Mikor leértek, besegítette a lányt a vízitaxiba, és ő is beszállt.

Shay mindjárt leroskadt az ülésre.

– Ne haragudj, de alig tudom nyitva tartani a szemem!

– Dőlj nyugodtan nekem!

Dante a háttámlára tette a karját, Shay pedig a vállára hajtotta a fejét. A parfümje friss orgonaillata Dantét a gyerekkorára és Toscanára emlékeztette, a forró nyarakra és a buja virágillatra a nagymamája kertjében. Elmosolyodott. Jól érezte magát, most valahogy semmi nem hiányzott az életéből.

A csónak elhagyta a csatornát, és ráfordult a lagúnára. A csillagok megannyi drágakőként csillogtak fölöttük az égen, egészen addig, amíg el nem érkeztek a Lido di Venezia kivilágított villáihoz és vendéglőihez, melyeknek fénye kissé elhalványította a csillagok ragyogását. Messzebbről, egy tengerjáró fedélzetéről hangos zene szólt.

Dante nem rajongott az efféle turistaattrakciókért, ezért is érezte magát jobban Toscanában. Ott valahogy sosem volt akkora tömeg, mint itt, Velencében. A nagyapja szőlőbirtokán pedig egyáltalán nem voltak turisták.

Ránézett Shay már gömbölyödő hasára, amelyen álmában is óvón tartotta a kezét. Bár még nem lehetett egészen biztos benne, hogy az ő gyereke, óvatosan megérintette.

Shay azonnal felriadt.

– Mi van? Hol vagyunk? – kérdezte.

Dante elhúzta a kezét.

– Mindjárt megérkezünk. Innen már csak egy rövid séta a házam.

– Sajnálom, hogy elaludtam.

– Babát vársz, ez teljesen rendben van.

Nagyon is rendben. Az édesanyja öröksége a családban marad, neki pedig megvalósul egy régi álma: gyermeke születik.

Már ha az övé a baba.

A figyelmeztető hang visszahozta a valóságba, és eszébe juttatta, hogy már megint a szívét kockáztatja.

Ő szállt ki először a vízitaxiból, majd Shayt is kisegítette, aki szemlátomást kicsit bizonytalanul mozgott az imbolygó csónakban.

Shaynek kifejezetten jó érzés volt a kezét Dante erős kezében tudni. Eszébe jutott az az este az oahui tengerparton, és akaratlanul is felsóhajtott.

– Valami baj van? – kérdezte a férfi.

– Nem, nincs semmi baj – felelte Shay, és rámosolygott.

A hold már magasan fent járt az égen, a tenger sötét volt, és nyugodt, csak a vízitaxi által keltett apró hullámok borzolták az egyébként tükörsima víztükröt. Shaynek eszébe jutottak a Jackson Square-en, a francia negyedben töltött estéi, ahonnan a Mississippi folyóra lehetett rálátni. Arra is emlékezett, hogy az apja néha magával vitte őt a Pontchartrain-tóhoz horgászni. Ott is a hold világította meg a vizet, a partjáról pedig New Orleans fényeit lehetett látni.

Most ez is egy ilyen tökéletes pillanat Dantéval. Shay azonban tudta, hogy ez csak múló boldogság, hiszen hiába fogja a teszt őt igazolni, a férfi érzései attól nem változnak meg. Igen, a boldog pillanatok sajnos nem tartanak örökké. Kifolynak az ember ujjai közt, mint a homok. Shay tapasztalatból tudta ezt. Miután az apja elhagyta őket, soha többet nem tértek vissza azok a boldog esték.

– Gyere! – tépte ki őt a gondolataiból Dante. – Már nem vagyunk messze.

Hamarosan egy utcához értek, ahol Shay nagy meglepetésére autók álltak, sőt egy buszmegállót is észrevett.

Dante – mintha kitalálta volna a gondolatait – halkan felnevetett.

– Itt már nincsenek csatornák. Szilárd a talaj a lábad alatt.

– Furcsállom, hogy nem Velencében laksz.

– Viszont ott nőttem fel.

– És a szüleid? Ők még mindig ott élnek?

– Nem – felelte a férfi. – A szülői ház már nem a családomé.

– Ha jól hallom, nem nagyon örülsz ennek.

– Hosszú történet, de mindentől eltekintve, én jobban szeretek a Lidón lakni, mert itt nincs annyi ember. A turisták a tenger felé eső oldalt szeretik, az én házam meg a lagúna partján áll. Kert is tartozik hozzá százéves fákkal. Gyerekkoromban gyakran töltöttem itt a nyarakat, mert szerettem fürdeni az Adriai-tenger kellemesen meleg vizében.

Dante a Gran Viale Santa Maria Elisabettáról befordult egy mellékutcába. Shay arra számított, hogy a férfi egy kis nyaralóban lakik, ezért nagyon meglepődött, mikor a kétszárnyú kapun belépve meglátta a gyönyörű, elegáns villát a hatalmas tetőterasszal, ahonnan nyilván fantasztikus kilátás nyílik a lagúnára és Velence városára.

– Nem tudom, miért vagyok meglepve – motyogta. – Hiszen végül is herceg vagy.

A férfi elmosolyodott, és szélesre tárta a kovácsoltvas kaput.

– Ez az anyai nagyszüleim nyári lakhelye volt, akik vagyonos emberek voltak, de nemesi rang nélkül. Sajnos, eléggé le van már pusztulva.

– És te fogod rendbe hozatni?

– Igen – bólintott Dante. – Nagy munka lesz, mert jó sok szoba van benne.

Kinyitotta az ajtót, és felkapcsolta a villanyt.

Akár egy álom, gondolta Shay, mikor körülnézett. A falak meleg terrakottaszínűre voltak festve, a bejárati csarnoknak kör alakja volt.

– Sajnos, nem tudtam még mindent megcsinálni – szabadkozott Dante. – Itt a földszinten csak a konyha van felújítva, az első emeleten meg a hálószobám, a terasz és két fürdőszoba.

Felkapcsolta a lámpát.

– Ez itt a konyha, innen lehet kimenni a kertbe. Ahol nincs túl sok minden, pár kivibokor, egy olajfa meg egy nem túl nagy úszómedence. Éhes vagy?

– Igen – vallotta be Shay.

– Gondoltam – közölte Dante mosolyogva. – Akkor gyorsan enned kell valamit.

Shay leült a kör alakú, masszív fából készült konyhaasztalhoz. Kinézett a kertbe, ahol már sötét volt, csak a medencéből időként ki-kicsapó víz hangja hallatszott.

– Gyönyörű ez a villa. Mikor épült?

– A mostani formáját a XVIII. század közepére nyerte el, az 1500-as évekből származó, omladozó ház helyén építtette a család. A negyedik keresztes háború idején, a XIII. században még keresztes vitézek is laktak itt.

Közben Dante hozott Shaynek egy pohár ásványvizet citromkarikával.

– Idd meg, a citrom is a kertből van!

– Keresztes vitézek? – kérdezte Shay csodálkozva.

– Nem tanultál erről az iskolában? A Lidón közel tízezer keresztes lovag gyülekezett, hogy III. Ince pápa vezetésével visszahódítsák Palesztinát. De mivel nem volt elég pénzük hajókra, egy időre itt ragadtak. Végül a dalmáciai Zadar leigázásával szerzett pénzből finanszírozták a hajók megépítését. Az őseim közül többen is harcoltak Zadarban, de a nemesi címet csak jó háromszáz évvel később kapták meg. Ennek a háznak viszont mindehhez semmi köze, mivel ez az anyám családjáé volt.

– Ezzel én aligha tudok versenyezni, mert jószerivel semmit nem tudok a családomról.

– Tényleg nem? – ráncolta a homlokát Dante.

– Tényleg. Az biztos, hogy a Labadie név francia eredetű. Az apám felmenői New Orleansban éltek, már azelőtt, hogy az amerikaiak megvették volna. Ha jól tudom, Kanadából költöztek le délre, még abban az időben, mikor New Orleans Franciaország része volt. Ez valamikor a hétéves háború alatt történhetett.

– Hétéves háború?

– Nocsak, te meg erről nem tanultál az iskolában?

Mindketten nevettek.

– Ennél egy kis rizottót? – kérdezte Dante később. – Még van egy kis maradék.

– Nagyon szívesen.

Miközben a férfi megmelegítette az ételt, Shay körülnézett a konyhában. Ő maga ritkán főzött, de tudott a régi tűzhelyekkel bánni, és nyílt tűzön is tudott főzni. Ott, ahol ő szokott dolgozni, az ételt többnyire gázfőzőn készítették, mivel áram a legtöbb helyen nem volt – és sajnos, sokszor tiszta víz sem.

Ez itt viszont igazi luxuskonyha.

Shaynek eszébe jutott az édesanyja kicsi, lepusztult konyhája, ami a ház összes többi részével együtt használhatatlanná vált, mikor a Katrina hurrikán miatt a víz áttörte a gátat, és bezúdult az otthonukba. Ő később még visszatért egyszer a házba, hátha meg tud menteni valamit az ott maradt holmijukból, de sajnos hiába. Csak néhány fénykép, igazolvány és születési anyakönyvi kivonat maradt meg, amelyeket az édesanyja betett egy dobozba, a dobozt meg még néhány aprósággal együtt belegyömöszölte egy táskába, mielőtt kimászott volna a tetőre, hogy ott várja meg a segítséget.

– Szomorúnak látszol, cara. – Dante letett eléje egy tányér illatos rizottót, a másik tányért pedig maga elé vette. – Valami baj van?

– Nem, csak kicsit fáradt vagyok. – Shay bekapott egy falat ételt. – Hm, ez isteni!

Dante elégedetten mosolygott.

– Szeretek főzni.

– Akkor nem is vagy igazi herceg.

– Ezt meg hogy érted? – ráncolta a homlokát a férfi.

– Úgy, hogy sebész vagy, szereted a kétkezi munkát, főzöl, és még személyzetet sem tartasz.

– Van egy takarítónőm, ő tartja rendben a házat – nevetett Dante. – De igazad van, sok mindent magam csinálok. Az anyai nagyapámnak volt egy nagy szőlőbirtoka Toscanában, és bár jómódú volt, megtanított rá, hogy a fizikai munka nem szégyen.

– Az én főzőtudományom meglehetősen szerény. Az egyetlen, amit jól tudok csinálni, az a boudin.

– Az meg micsoda?

– Kolbásszal töltött zöldpaprika rizzsel.

– Szívesen megkóstolnám. Ha elárulod, mi kell hozzá, beszerzem.

– Csakhogy nekem tréninget kell tartanom, és neked kell segítenem a műtőben. Azért vagyok itt, hogy dolgozzak.

– Nekem is fontos a munkám, de az embernek azért magánélete is van. Az élet nem csak munkából áll.

– Számomra igen.

– És ha megszületik a baba? Akkor is a munkád lesz a legfontosabb?

– Természetesen nem. De egy nő attól még, hogy gyermeke van, dolgozhat is.

– Nem mondtam, hogy nem – sóhajtott Dante. – De ha csak a munka számít, akkor mi lesz a pihenéssel meg a szórakozással?

Shayt már a kérdés hideg zuhanyként érte. Méghogy szórakozás? Neki ilyesmire nincs ideje.

– Tudod mit? Tényleg fáradt vagyok – próbált kibújni a kérdés alól. – Hol fekhetek le aludni?

– Gyere velem, megmutatom!

Shay követte Dantét a csigalépcsőn felfelé. Elhaladtak jó néhány helyiség mellett, míg végül az egyikben a férfi felkapcsolta a villanyt.

– Ez az egyetlen szoba, amiben ágy is van. Alhatsz itt te, én meg elköltözöm addig máshova.

– Ez a hálószobád?

– Igen. És az egyetlen, amihez saját fürdőszoba is tartozik. De majd használom a lenti fürdőt, nem gond.

– És hol fogsz aludni?

– A kanapén. De még úgyis dolgoznom kell, és nem is vagyok álmos.

– Nem szeretnélek kitúrni a szobádból.

– Ne izgasd magad! – mosolygott Dante. – Feküdj le nyugodtan aludni! Holnap meg majd beszélünk az esküvőről. Már ha pozitív az eredmény.

– Persze, tudom – forgatta a szemét Shay.

A férfi bólintott, és kiment a szobából.

A lány lerogyott az ágyra. Szilárd elhatározása volt, holnap megmondja Danténak, hogy nem megy feleségül hozzá. De nem sokáig tudott töprengeni azon, mivel fogja ezt megindokolni, mert hamarosan mély álomba zuhant.

4. FEJEZET

Shay a telefonja csengőhangjára ébredt. Hosszú másodpercekig azt sem tudta, hol van. Álmosan megdörzsölte a szemét, majd a kézitáskájában levő mobiljáért nyúlt.

– Halló?

Igyekezett, hogy ne tűnjön túl álmosnak a hangja.

– Jól vagy? – kérdezte aggódva a barátnője, Audrey.

– Kösz, igen… csak… csak aludtam.

– De hol aludtál? Tegnap este telefonáltam a vendégházba, de Danica úgy tudta, hogy dr. Affininél vagy. Azt mondta, a holmidat is utánad kellett küldeni.

– Csak egy éjszakára maradok – mondta Shay. – Hosszú történet…

– Hé, én csak annyit mondtam, hogy beszélj vele a babáról! Arról nem volt szó, hogy hozzá is költözöl – ugratta Audrey.

Shay elnevette magát.

– Te hol vagy?

Remélte, hogy a barátnője itt van valahol a közelben. Audrey elvállalt egy munkát Velencétől nem messze, de úgy tervezte, hogy akkor legalább egy kicsit körülnéz Olaszországban.

– Véletlenül én is éppen Velencében vagyok – mondta.

– Akkor ebédeljünk együtt, és mindent elmesélek!

– Rendben akkor találkozzunk kettőkor a Braddicióban, az nincs messze a kórháztól, és állítólag elég jó hely.

– Ott leszek. – Shay elnyomott egy ásítást. – Akkor nemsokára találkozunk.

– Nagyon várom! Vigyázz magadra!

Shay eltette a telefonját, és indult zuhanyozni.

A fürdőszobában is a fehér szín dominált, és a konyhához hasonlóan modernül volt berendezve, kivéve a lábakon álló hatalmas fürdőkádat. Az ablak a földtől a plafonig ért, és bár a roló le volt engedve, így is nagyon világos volt.

Shay később észrevette, hogy az egyik ablak valójában egy verandaajtó, ami a tetőteraszra nyílik. Kitárta, és kilépett a szabadba, ahonnan lélegzetelállító szépségében tárult elé az Adriai-tenger kék vize és fehér homokos partja. Lehunyta a szemét, és mélyen beszívta a narancsfák illatát, amely összekeveredett a napfény és a sós tenger illatával. Mikor újra felnézett, a tekintete a Dante birtokát körülvevő magas kőfalra esett, meg az olajfákra és a medencére – amelynek kristálytiszta vizében Dante úszkált, mégpedig meztelenül.