MODERN MAGYAR TÖRTÉNELEM

Sorozatszerkesztő:
Ablonczy Balázs és Müller Rolf

Hatos Pál

Hideg polgárháború

Csonka-Magyarország születése 1919–1922

részlet

© Hatos Pál, 2025

© Jaffa Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Tillai Tamás

Borítófotó: Fortepan / Suzanne Lorant

Felelős szerkesztő: Hessky Eszter

Felelős kiadó: Rados Richárd

Jaffa kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978 963-687 315 8

ISSN 2559 9666

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

TARTALOM

I. BEVEZETŐ KALANDOZÁSOK A BUKÁSRÓL ÉS A TÖRTÉNELEM HASZNÁLATÁRÓL

1. Történet egy brit diplomatáról és az eltűnt idő zavaros nyomairól

2. Eretnek fejezet a trianoni fájdalomról

3. Királydráma a Törökugratón

4. Az eltévedt lovas. Egy huszártiszt fapados vonatutazása a Tanácsköztársaságból a Történelembe

5. Keresztelő a siralomházban – Szekszárd, 1919

6. Kardmarkolatra írt békeüzenet 1914-ből

II. HIDEG POLGÁRHÁBORÚ

1. „Sehol, sehol nemzeti cél…” A magyar polgárháború előzményei

2. „Ha ezt valaki szabotázsnak nevezi, vállalnom kell ezt az elnevezést is…” A hideg polgárháború baloldali forgatókönyvei 1918–1919-ben

3. „Az antant nélkül ma sem élni, talán halni sem lehet.” Külső ellenséggel a belső ellenség ellen

4. A katolikus Budapest titkos születése

5. Valami véget ér. Távozók és maradók

6. Üdvözlet a győzőnek? A román megszállás dicstelen történetei

7. „Zsidó szadizmusra fehérbosszú?” – A fehérterror ötven árnyalata

8. Összeesküdni az összeesküvés ellen. Az ellenforradalom másolt világrendje

9. „Mindenütt rossz, de máshol se jó.” Az emigráció kicsiny polgárháborúi

10. „Ez a párt az Út, az Igazság, az Élet” – a kommunista emigráció a korai húszas években

III. A FELEJTÉS ORSZÁGA

1. Szegénység és gazdagság. A nyomor mint országpropaganda

2. Válás Budán. Házassági boldogság és boldogtalanság a keresztény kurzus idején

3. Konszolidáció alkotmányos költségekkel

EPILÓGUS

Bibliográfiai ajánló

Névmutató

„Magyar földön nem volt egység. […] az igazi katasztrófákat nem az idegen hatalmak túlsúlya okozta nagy veszélyek idején, hanem kivétel nélkül mindig a történeti veszélyek idején is, és akkor is, amikor ezek a veszélyek csökkentek, vagy egyáltalában nem fenyegettek, az itt élő emberek árulása egymás ellen. Dühödt szembenállás nem elsősorban kiváltságokért, vagy életmentésből, vagy vagyonért, hanem merő testvérgyűlöletből. Ez a testvérharc nem hasonlít semmiféle ismert és leírt népharchoz, nemzetnek nemzet ellen érzett gyűlöletéhez, faji vagy osztály vagy vallási harchoz. Olyasvalami ez, aminek semmiféle külső és történeti és társadalmi indoklása nincs, és már csak azért sincs, mert a magyar nép benső és külső története is csak ebből a gyűlölködésből érthető.”

Hamvas Béla: Az öt géniusz (1959)

I. BEVEZETŐ KALANDOZÁSOK A BUKÁSRÓL ÉS A TÖRTÉNELEM HASZNÁLATÁRÓL

1. Történet egy brit diplomatáról és az eltűnt idő zavaros nyomairól

Horthy Miklós hős? Sokak számára mindenképp. Mások szerint – ők sincsenek kevesen – gazfickó, aki a történelem mérlegén könnyűnek találtatott. A történetírás manapság is gyakran gyárt szenteket vagy foszt meg bálványokat vélt nimbuszoktól. Tegyük a szívünkre a kezünket: gyakran az olvasók is ezt várják. Ítéletet vagy felmagasztalást. Hogy a történelmet úgy láthassuk, ahogy vágyaink vagy kétségbeesésünk filmvásznán megjelenik: diadalmenetnek vagy hanyatlástörténetnek. Itt most nem erről lesz szó. Hanem valami másról. Úgy fogunk körülnézni a magyar múlt száz évvel ezelőtti elsötétült arcképcsarnokában, mintha valamilyen álarcosbálon járnánk. Várva az éjfélt, amikor lehull a maszk.

De kezdjük távolabbról! A Szajna partjáról. 1919. március 2-án vasárnap egy bizonyos Harold Nicolson, őfelsége V. György brit uralkodó külügyminisztériumának 32 éves diplomatája a párizsi Ritzben ebédelt. A legelőkelőbb párizsi szállodában, ahol most is tolongtak a nagyvilág és a félvilág istenei és istennői. A háború másnapja volt, és ahogy Franciaország, úgy a büszke francia főváros is sokat szenvedett a háborútól, a német ágyúktól és bombáktól. A Notre-Dame székesegyház biztonsági okból leszerelt színes ólomüvegeinek helyén még sápadt, sárga színű táblaüvegek engedték át a lagymatag tavaszi fényt, a Champs Elysée-t sok helyütt szemétdombok tarkították, a körutak gesztenyesorát minduntalan kivágott fák csonkjai szakították meg – fázó párizsiak vitték el fűtenivalónak süvöltő német tüzérségi támadások közepette –, a Louvre előtt, a Tuileriákhíres rózsakertjében pedig egy otromba bombatölcsér terpeszkedett.1 Csúfság, kopottság mindenütt. És harag. Ez utóbbi kevésbé volt látható, de a külvárosok lerongyolódott népe időnként tüntetett, egy anarchista munkás pedig február közepén megpróbálta megölni a miniszterelnököt. Ám lövése nem volt halálos, a 77 éves Georges Clemenceau másnap már a kertjében sétált, egy bő hét múlva pedig, mintha mi sem történt volna, újra dolgozott. Elpusztíthatatlan volt, brit kollégája, Lloyd George angol kormányfő asszonylányának pajzán képeslapokat mutogatott, egyébként ugyanannak a Rolls-Royce-nak a hátsó ülésén, ahol megpróbálták megölni.2 Ahogy ő, a konok öregember, a „győzelem atyja,” úgy a fény városa is élni akart, élni a keservesen kivívott győzelemből s abból, hogy Clemenceau makacs erőfeszítéseinek köszönhetően itt, Párizsban gyülekeztek a világ hatalmasai, hogy a januárban megnyílt békekonferencián bölcsen elrendezzék a világ ügyeit, újraosszák a gyarmatokat és megteremtsék Európa tartós békéjét. Clemenceau és Lloyd George mellett Woodrow Wilson amerikai elnök, illetve Vittorio Orlando olasz kormányfő. A „négy nagy.” S persze a kisebbek, akik hivatalosan is csak saját ügyeikben kaphattak szót: a sima modorú görög államférfi, Elefthériosz Venizélosz, az okos cseh külügyminiszter, Eduard Beneš, az intrikus román miniszterelnök, Ion Brătianu, és sokan mások: egzotikus kínaiak, udvarias japánok, hallgatag portugálok, s persze e kisebbek és nagyobbak népes kísérete: nagyképű tábornokok és nagyravágyó politikusok, valamint hidegvérrel számító szakértők hada. Meg persze a kíséret kísérete, a modern szolganép, tapasztalt gyorsírók és kezdő gépírólányok, bevállalós sofőrök és sokat látott inasok minden mennyiségben. Az egész világ szinte – kivéve a vesztesek. A diadal mámorában nekik nem juthatott hely, a győztesek békéjének ők csak engedelmes adófizetői lehettek, akiknek még az unokái is fizetni fognak a nagyapák bűnei miatt. (Valójában az unokák unokái is fizettek még, a vesztes Németország első világháborús jóvátételének utolsó részletét 2010-ben egyenlítette ki. Kilencven évvel később, s a történelem még a nagy háborúnál is véresebb viharai után.)

A mámor azonban nem a történelemben, hanem a pillanatban él. Az utcasarkokon viseltes katonaruhában háborús rokkantak koldultak, de az éjszakai bárokban szólt a dzsessz, fürge lábak járták az Újvilágból érkezett új táncokat, a foxtrottot és a tangót. Az élveteg párizsi éjszaka recsegő-ropogó parkettjein pedig tábornok és titkárnő végre egyenrangú volt. Maga a veterán brit külügyminiszter, a konzervatív Lord Balfour is ellátogatott egyszer egy párizsi night clubba.3 70 évesen, életében először. A Ritz is ragyogott, új koktélokat kevertek bárjában a készséges párizsi mixerek, s volt is kiknek, mert rengeteg angol és amerikai tiszt, művész és kalandor érkezett a francia fővárosba, amelynek kápráztató varázsvilága azok számára, akiknek volt némi pénze az általános pénztelenségben, az olcsón megkapható Éden volt. A leghíresebb közülük, Ernest Hemingway meg is írta, hogy a valutaváltás az amerikaiak számára „csodálatos üzlet”.4 A drága dollárból kevés is elég volt a boldogsághoz, vagy legalábbis a bódító ifjúsághoz. Aki ezenkívül azt is el akarja képzelni, hogyan lehetett halhatatlanná lenni a dzsesszkorszak Párizsában, olvassa el Hemingway első regényét, a Fiestát, de még inkább posztumusz publikált önéletírását, a Vándorünnepet, melyeket olyan fiatalkori feljegyzések alapján írt, amelyek egy Ritzben felejtett Louis Vuitton kofferben lapultak egy jó negyedszázadon át. Ahogy Hemingway írja ez utóbbi mű előszavában: „hébe-hóba egy kitalált történettel is megesik, hogy fényt derít arra, amit, mint tényt már korábban megírtak róla.”5 Fontos megállapítás. Hozzátehetjük, a történelem mint tényirodalom sem tud megszabadulni a képzelet hatalmától. Még akkor is, ha erről a történészek többsége tudni sem akar.

De térjünk vissza hősünkhöz, a jól szabott öltönyt viselő, rózsaszín arcbőrű, szőke Harold Nicolsonhoz, aki maga volt a megtestesült angol elegancia, s az Oxfordban edzett angol önérzet – már csak ezért sem lógott ki a győztesek magabiztos társaságából. 1914. augusztus 4-én éjjel a londoni Foreign Office legfiatalabb, s legalacsonyabb rangú diplomatájaként ő adta át a Brit Birodalom hadüzenetét az álmából felébresztett, őt ágyban és pizsamában fogadó német nagykövetnek, Karl Max Lichnowsky hercegnek, s ezzel a kissé ügyetlen gesztussal vált befejezett ténnyé az első világháború kitörése.6 Erre ekkor már kevesen emlékeztek, de ha igen, akkor sem volt jelentősége. Németországot legyőzték, Harold pedig a nemrég megnyílt békekonferencia brit delegációjának fontos háttérembereként érkezett a francia fővárosba – ami biztosan növelte ázsióját a Ritz tarka közönségének körében. Anyanyelvén kívül fél tucat nyelven beszélt még elfogadhatóan, franciául és németül folyékonyan.7 Jól ismerte nemcsak Németországot, hanem a Németországon túli Közép-Európát is, amely sok angol számára továbbra is a távoli és misztikus ’Kelet’ európai nyúlványa volt. Magyarországot különösen jól ismerte, mert kora gyerekkora egy részét – 1888 és 1892 között – Budapesten töltötte diplomata édesapja, Arthur Nicolson, a későbbi Lord Carnock akkori szolgálati helyén.8 Nem keverte össze tehát Bukarestet Budapesttel, mégis úgy vélekedett, hogy „Buda Pest – így külön írva! – hamis város, melyből minden ősiség hiányzik”. Megvető véleménnyel volt magukról a magyarokról is: „…rokonaikhoz, a törökökhöz hasonlóan sokat romboltak, és semmit sem teremtettek.”9 Egészen úgy gondolkodott, mint tudós tanítómestere, a skót Robert Seton-Watson, aki a 20. század első évtizedében egy egész nemzedéket tanított meg arra, hogy miért kell a magyarokat (nagyon) nem szeretni – és akinek elfogultsága a brit békedelegáció döntéseinek morális iránytűjeként szolgált. Harold csak jóval később vallotta be, hogy rossz véleményét rólunk mégsem csak Seton-Watson fullánkos publicisztikái, hanem legalább annyira apja előítéletei is formálták.10 Ez utóbbit pedig véleménye szerint a századvégi „ostoba” magyar arisztokraták viselkedése befolyásolta, akiknek önelégült, semmittevésben kimerülő társaságában töltött a család négy unalmas évet Budapesten. Kártya, cigány, s a nemzetiségek lenézése, elnyomása – ezt látta, s erről írta jelentéseit bécsi főnökeinek Sir Arthur Nicolson. Fia legalábbis így írta meg az apáról fiára szálló magyargyűlölet fő motívumát.11 Lehet persze, hogy prózaibb a magyarázat annál az igencsak indokolt, de nem kevésbé álszent szemrehányásnál, hogy Arthur Nicolson főkonzul urat az hozta ki a sodrából, hogy miként tekintettek a gőgös és mulatozó kedvű magyar urak és kormányaik a tanulatlan szlovák és román parasztokra. Főnökét, a walesi herceget, a későbbi VII. Edwardot például mindez egyáltalán nem zavarta. Többször járt Magyarországon trónra lépése előtt, s szívesen időzött az angolul kitűnően tudó, pepita nadrágos fiatal hercegi ficsúrok és éltesebb grófi gavallérok, valamint különböző rendű-rangú hölgykíséretük társaságában. Sőt, nagy méretű arcképével is megajándékozta mulatótársait, még ha a jól értesült utókor arra is emlékezett, hogy az egyik ilyen alkalommal „végül pezsgősüvegekkel mentek egymásnak az urak, a cigányok kezéből kirántották a hegedűket és fúvókat, hogy azokkal is ütlegeljék egymást”.12 A mogorva Sir Arthurnak akár igaza is lehetett tehát.

Akárhogy is volt, Harold Nicolson apjának rosszkedvű magyarutálata nem volt magától értetődő. Londonban mindenesetre még az 1930-as években is suttogtak a jelentéktelen külsejű, ízületi bántalmaktól szenvedő és a szégyenlősségig szemérmes idősebb Nicolson feleségének házasságon kívüli kalandjáról, aki a budapesti unalom elől állítólag egy gáláns magyar mágnás karjaiba menekült. Ez utóbbi szóbeszédet a Magyar Tudományos Akadémia későbbi elnöke, a kiváló történész, Kosáry Domokos hallotta Londonban az 1930-as évek végén, amikor a magyar állam ösztöndíjasaként sajátította el – többek között magától Seton-Watsontól – a történeti tudás hivatalos és nem hivatalos forrásait.13 Kosáry ugyan tekintélyes történész volt, de fiatal korában vitán felül magyar nacionalista, s forrásait olykor még talán ő is hajlamos volt nagyvonalúan kezelni. Így nem tudjuk, a megcsalás mennyire volt csak rosszindulatú pletyka, s mennyi volt benne az igazság. 1919-ben, történetünk idején azonban már mindenképp régi história volt, ám az is tény, hogy a fiatal Nicolson, hasonlóan a békekonferencián jelen lévő többi brit szakértőhöz, kifejezett ellenszenvvel tekintett a magyarokra.

De korántsem csak ez töltötte ki az életét. Ekkoriban, 1919 telén-tavaszán Párizsban egyébként is ritka volt a magyar, mint a fehér holló. Miközben Nicolson kezén – szó szerint – országok sorsa fordult meg, szabadidejében vérbeli társasági emberként tündökölt, szerette az irodalmat, sőt maga is művelte. Nem is akárhogy, már csak azért sem, mert extravagáns felesége, a szintén arisztokrata, ráadásul vele ellentétben dúsgazdag Vita Sackville-West írónő révén – akivel sokak megbotránkozására viszonyt viszonyra halmozó, nyílt házasságban éltek – szorosan kötődött a különc filozófusokat és bohém irodalmi nagyságokat egyaránt magában foglaló londoni Bloomsbury-körhöz.14 A modern angol irodalom kultikus kiindulópontjához, amelynek legjelentősebb alkotója, a regényíró Virginia Woolf családi barát, sőt a feleség, Vita számára később, a húszas években szenvedélyes szerelmi társ is volt.15 Virginia számára Vita pedig múzsa volt, róla s Vita korábbi szerelméről, Violetről mintázta Orlando című tabudöntő regényét, melynek főhőse olykor férfi, olykor nő. Bár Haroldot sem kellett félteni a fiatal férfiakkal folytatott félvilági afféroktól – férj és feleség egyaránt úgy találták, hogy az azonos nemű szeretők nem gördítenek akadályt a házassági boldogság elé16 –, a fegyelmezett diplomata Nicolson általában diszkréten intézte mindezeket, s Párizsban is inkább az izgató irodalmi találkozásokat kereste, s nem a botrányokat.17

Ezen az esős tavaszi vasárnap délutánon tehát – amikor délelőtt még a magyar–csehszlovák határ vonaláról alkudozott az amerikaiakkal, s ügyes érveléssel megakadályozta, hogy a magyar többségű Csallóköz a magyaroknál maradhasson – a Ritz csillogó éttermében találjuk.18 Arany intarziás ablakkeretek, hideg márványoszlopok, színes tapéták és süppedő szőnyegek között, a modern francia regény csillagának, Marcel Proustnak a társaságában. Az eltűnt idő nyomában ekkor már ünnepelt szerzője mosdatlanul és borotválatlanul, sápadt és gyűrött arccal, de fehér glaszékesztyűben és szőrmebundában, kezében két, cukorral púposra tömött feketekávés csészével csatlakozott asztalához, s arra kérte újdonsült barátját, mesélje el, hogyan is zajlik a párizsi békekonferencia munkája. Hogyan dolgoznak a „négy nagy” mellett a szakértői bizottságok? Az udvarias Nicolson bele is kezd, elmondja, hogy a küldöttségek rendszerint délelőtt tízkor találkoznak, a titkárok mögöttük ülnek… De Proust türelmetlenül félbeszakítja: „Ne, ne ilyen gyorsan. Kezdje újra! Szóval, beülnek a delegáció autójába, végighajtanak a Quai d’Orsay-n, felmennek a lépcsőn és belépnek a terembe. És aztán? Pontosítsa kedvesem, pontosítsa kérem!” Harold Nicolson pedig újra nekifut az elbeszélésnek, s elmesél mindent töviről hegyire, a szövetségesek közötti légkör hamis szívélyességét, a képmutató kézfogásokat, az asztalra kiterített térképek lapjainak zizegését, sőt a szomszéd szobában gőzölgő teát, valamint a tálcán várakozó macaronokat sem hagyja ki.19 Ha valamin mégis átugrik, Marcel Proust rögtön újra közbevág: „…részletesebben, kedves uram, ne olyan gyorsan!” Láthatóan nem érdeklik a békecsinálás „nagy” témái, az önrendelkezés, a kisebbségi jogok, a Népszövetség, sőt a franciákat leginkább izgató kérdés, a németek által fizetendő jóvátétel nagysága sem. Azaz a lényeg. (Pedig de, érdekelte, a háború éveiben a hanyatló egészségű, álmatlanságban szenvedő író parafa borítású szobája éjjeli magányában egy hatalmas katonai térképen követte aggódva a front mozgását.) Egy későbbi alkalommal Nicolson ironikusan szóvá is tette Marcel Proustnak, hogy a részletek iránti rajongása az „irodalmi temprementum” sajátja.20 S mint nem is olyan jelentéktelen részletet, naplójában azt is megjegyezte, hogy Proust kinézetre „nagyon héber”. Majd publikálta is, miközben más dolgokat elhagyott. Nem tudjuk, miért, az viszont biztos, hogy egy kis zsidózás a harmincas évek Angliájában is dobott a példányszámon.

Irodalmi temperamentum dolga lenne tehát a részletek iránti szenvedély? A magyar Proustról, Krúdy Gyuláról írta meg lánya évtizedekkel a halála után, hogy otthonról gyakran kimaradozó édesapja egy boros estén egy fiatal írótársát vizsgáztatta egy éjszakai kávéházban, vajon felkészült-e az írói mesterségre. Egyetlenegy fura kérdéssel. Azt tudakolta a költőjelölttől, hogy a kávéházi pénztárosnő iskolás fia mivel jár minden reggel vörös hajú édesanyjához? Arra volt kíváncsi, hogy meglátja-e vajon az ambiciózus kolléga, hogy a fiú hóna alá csapott könyvekkel, görkorcsolyával érkezik az éjszakai munkában kimerült, elnyűtt arcú édesanyjához egy villámreggelire? Meglátja-e az életnek ezt a „jelentéktelen, csendes, mégis sok mindenről árulkodó kis moccanását?”21

Ebben a hallomásból közölt anekdotában sok minden benne van, az írói figyelem különc természetétől az irodalmi élet édesbús szociológiájáig, és a férfiakat kiszolgáló nagyvárosi szórakoztatás kapitalista intézményeinek nőket kizsákmányoló keserű ökonómiájáig. Azaz olyan dolgokig, amelyek messze túlmutatnak a kávéházi darvadozáson, s amelyek a történész számára is elgondolkodtatóak. Kétséges tehát, hogy a „jelentéktelen” részletekre irányuló figyelem csupán az irodalmi temperamentum kérdése lenne.

Harold Nicolson egyébként a békekonferencia egészét lesújtó bírálattal illette 1934-ben megjelent híres naplószerű művében, a Békecsinálókban, amelyből a Prousttal való találkozását is felidéztük. Úgy vélte, hogy az Európa sorsát oly végzetesen elrendező párizsi békekonferenciából hiányzott bármiféle egységes rendezői akarat, bármiféle következetesség, a konferencia döntéseit átszőtte a káosz, így történetét tanulmányozni olyan, mint sűrű ködben bolyongani. Kritikája leginkább Woodrow Wilsont vette célba, aki körülrajongott szupersztárként érkezett az öreg kontinensre, sőt szinte „üdvözítőként”, de messiásként és politikusként egyaránt leszerepelve, szánalmas emberi roncsként távozott Európából 1919 nyarán. Számos indok adódik Wilson saját isteni küldetésébe vetett hitét és illúzióit kritizálni, ám tegyük hozzá, Nicolson saját politikai pályáját sem jellemezte következetesség. Diplomáciai karrierjét feladva előbb a brit protofasiszta mozgalom vezéréhez, Oswald Mosley-hez közeledett, sőt be is lépett ez utóbbi Új Pártjába, de angol sznobériáját jól jellemzi a tény, hogy amikor a pártegyenruha színéről volt szó, nem a barnát támogatta, hanem azt javasolta, a fiatal pártaktivisták vonulgassanak inkább szürke flanelingben és nadrágban.22 Mint annyi Nicolson-affér, ez is hamar véget ért. Mosley-val szakítva Nicolson mint parlamenti képviselő a Hitlerrel egyértelműen szembeforduló konzervatívok hívévé szegődött, a háború alatt pedig hűségesen szolgálta Churchillt, de többször felbukkant a baloldali Munkáspárt környékén is. Ám sokatmondó az az anekdota is, miszerint amikor exkluzív londoni klubjában, a Travellersben először szolgálta ki egy egyébként tökéletes modorú fekete pincér, távozása után tányérja szélét, amelyet a felszolgáló fehér kesztyűs keze érintett, látványosan egy selyemzsebkendővel törölte le.23 Miközben utálta a dél-afrikai apartheid rendszert is. Hosszú, eseménydús és irodalmilag is termékeny élete végén azzal kellett szembesülnie, hogy nemcsak a nagypolitika zajos zenekaraiban maradt mindvégig másodhegedűs, az irodalmi pályán sem tekintette senki a legjobbak közül valónak. A baloldali magyar emigráns, a szintén örök irodalmi másodhegedűs, Ignotus Pál a Travellers’ bőrszékébe süppedve látta utoljára az 1960-as évek közepén, reszketegen, roskadt öregemberként: „öltözéke a kiabáló választékosságát megőrizte, de a mellényén a zsír- és borpecsétek emberibbé szelídítették eleganciáját.”24

Nem, úgy érzem, egyáltalán nem volt igaza Harold Nicolsonnak, amikor gúnnyal illette Proustnak a triviális részletek iránt tanúsított kitartó érdeklődését. A banális részletek, a gőzölgő tea és a macaron, a hamis kézfogások és igazi zsírfoltok a kockás öltönyön olykor kevésbé vezetik félre a történeti megértést, mint a félhomályos levéltári polcokon rejtőző megsárgult külügyi dokumentumok és a bizalmas feljegyzésekből mozaikszerűen kibontakozó „nagytotál.” Ráadásul ezek a látszólag semmitmondó részletek arra is emlékeztetnek, hogy a „nagy történelem” sokszor eltakarja a kisember drámáját. Nemcsak a jól dokumentálható politikusi nyilatkozatok és kormányzati iratok mentén szerveződő hagyományos politikatörténet, hanem az utóbbi kihívójaként felnövekedett, s az adatok szisztematikus elemzésén alapuló társadalomtörténet is. Marcel Proust arra is figyelmeztet minket, hogy a múltat pásztázó racionalitás rideg tekintete kiszikkasztja érdeklődése tárgyát – nem ad semmit vissza a múlt lényegi egyszeriségéből.25 A történetírásról sokan feltételezik, hogy morális iránytűként szolgál, hogy valamiképpen igazságtétel, sőt ítélőszék – pedig inkább sírba tétel, temetés.26 Dolgaink elrendezése a múlttal hasonlatos a halottaknak kijáró egyedi tiszteletadáshoz. Ahogy Kosztolányi írta: minden halott, még a legközönségesebb is „Egyedüli példány / Nem élt belőle több és most sem él s mint fán se nő egyforma-két levél, a nagy időn se lesz hozzá hasonló.” Vajon meg tudja ragadni a történeti cselekvés és a tapasztalat elenyészett valóságát az a fajta professzionális történetírás, amely struktúrákat azonosít a történések kaotikus tömkelegében? Amely az események hordaléka helyett a hosszú távú folyamatokra koncentrál? Amely számszerűsített trendeket értékel, s a történelem „ágensét,” az egyént, s az emberi lét eredendő hétköznapiságát nem a történelmi elbeszélés fősodrában, hanem legfeljebb egy olyan keretben helyezi el, amit sokatmondóan „mikrotörténelemnek” nevez?

Lehet persze az események folyton egymásra torlódó történetét a fecsegő felszínnek tartani, mely elfedi a történelem mélyben áramló szabályos folyamát. Ám mit mond például a magyar történelemről az a megállapítás, amely szerint „a háborús emberveszteségek végső soron nem befolyásolták azon hosszú távú demográfiai folyamatokat, amelyek meghatározták a népesség alakulását”?27 Kétségtelen, hogy racionális távlatot ad a szűk egyetemi szobácskájában üldögélő történésznek a kortársak „békaperspektívája” helyett. De nemcsak azt tudjuk meg belőle, hogy a kortárs értelmezők nézőpontja homályos volt, amikor a felfoghatatlanul sok háborús halottat jóvátehetetlen nemzeti tragédiának tartották – egyébként szocialisták és szélsőjobboldali fajvédők egyaránt –, hanem azt is, hogy mihelyt a halottak hideg számokká váltan átköltöznek a történeti statisztika otthonos rubrikáiba, a drámát történetükből kilúgozza az idő, pontosabban a „demográfiai folyamatok” társadalomtudományok által konstruált ravasz teleológiája. Tényleg bele kell törődnünk, hogy az egyedi esemény és az egyéni tapasztalat csak a róla szóló elbeszélés nyomán jön létre? Esetleges konstrukció lenne csupán, amely csak akkor lesz érdekes és érdemes a történeti figyelemre, ha valamilyen sorozatba be lehet állítani? S az individuális tapasztalat jelentéktelenségével szemben viszont a „trend,” a „folyamat, a „mintázat” és a „struktúra” fogalmai pedig a tudományos igazság szinonimái lennének? Az igazságé, amelyet „felismerünk”, s nem kitalálunk? Mintha a történetírás, és nyomában maga a nagybetűs Történelem, igazabb tudna lenni, ha engedelmeskedik a középkori skolasztikus filozófiából ránk maradt tételnek: individuum est ineffabile, azaz: az egyén, az egyedi megragadhatatlan. Tehát dobjuk is félre. Csakhogy az egyéni, azaz a személyes sorskatasztrófák szempontjából mindez ugyanúgy magán viseli az utólagos bölcsesség kissé farizeus bélyegét, mint Nicolson elbeszélése a párizsi békecsinálók impotenciájáról. Az egyéni emlékezet tele van elfogultságokkal és előítéletekkel, csalóka útitársa tehát az életnek, az emlékezetre hivatkozó politikáról pedig szinte mindig kiderül: hivatásos csaló. De vajon volt-e valaha is a Történelem az élet tanítómestere?

Aki még ennyi kérdés után is itt maradt, az maradjon továbbra velünk! A történelmi megismerés dilemmáinak méla sétaútjairól visszatérve a történelem sokat szidott, s olykor tengelytörő kátyúkat hordozó fő útjához érünk: az elbeszéléshez. Lássunk egy utolsó történetet fiatal és ellenszenves hősünktől, mielőtt a magyar rónák felé tartó elbeszélésünk elkanyarodik Nicolsontól és a párizsi Ritztől! Ugyanis Harold Nicolson egyik érdekes elbeszélése a forrása annak a magyar szempontból jelentős politikatörténeti pillanatnak is, amikor a párizsi békekonferencia Jan Smuts dél-afrikai tábornokot küldte Budapestre tárgyalni Kun Bélával, a Tanácsköztársaság vezetőjével. Pontosan egy hónappal a Prousttal való irodalmi eszmecserét követően, 1919. április elején. A bátor búr katona, Smuts missziójának célja az volt, hogy kitudakolja, mennyire veszélyes Európára a magyar bolsevizmus, s esetleg azt is, alkalmas-e Kun Béla egyfajta közvetítésre – mai, rossz ízű szóval békemissziónak neveznénk – a moszkvai orosz bolsevik vezér, Lenin felé. A küldöttség, melynek Nicolson tagja és krónikása volt, kifogástalan állapotú különvonaton érkezett be a budapesti Keleti pályaudvarra. Ha messze volt is a Ritz márványerezetes glamourjától, mégiscsak ritka luxus volt a háború utáni szétszabdalt Közép-Európában, ahol a vonatok törött ablaküvegekkel, megbízhatatlan menetrenddel jártak, sőt időnként a nyílt pályán az utasok lapátolták a szenet is a gőzmozdony kazánjába annak érdekében, hogy továbbmehessenek. A tárgyalások Smuts tábornok szalonkocsijában folytak két napon keresztül, mert nem volt hajlandó elhagyni a vonatot. S mivel a Tanácsköztársaság vezetői nem fogadták el a Smuts által közvetített párizsi javaslatokat, az udvarias tábornok kikísérte őket a peronra, majd a kocsi lépcsőjéről indulást intett. A meglepett kommunista vezérkar döbbent tekintettel nézte a lassan kigördülő szerelvényt, amely magával vitte az utolsó reményét is annak, hogy a háborúban kivérzett Magyarország méltányos elbánásra számíthasson a békekonferencián. Ha úgy tetszik, a „Történelem” vonata nélkülünk, a mi félbetörött hatalmi álmaink nélkül robogott tovább.

Nicolson fölényes tollal írt és gúnyos antiszemitizmussal fűszerezett beszámolója kétséget sem hagy afelől, hogy ezt a bolsevik ámokfutásba merült magyarok meg is érdemlik. Őt, ahogy a legtöbb párizsi „döntnököt”, csak a győztesek érdekelték. Az újonnan létrejött és az „elnyomás” alól „felszabadult” kis nemzetállamok, Jugoszlávia, Csehszlovákia, Lengyelország. A közép-európai nemzeti újjászületés 1918-as mítosza, amiből a magyarok kimaradtak. Sovány vigasz, hogy azóta kiderült: a kis nemzetállamok csak törpe és törékeny birodalmak lettek. Azt kapták jutalmul, amit mi büntetésből. A nemzetközi akadémiai történetírás újabb vonulata szerint a Habsburg-monarchia romjain kivirágzott nemzeti újjászületés: humbug. Ami valójában működőképessé tette a háború romjain keletkezett társadalmakat, az nem a „nemzetállam” iránt érzett lelkesedés volt – amely még a demokratikus mítoszokkal felöltöztetett Csehszlovákiában is a gyarmati erőszakhoz hasonlatos soviniszta hatalmi technikákkal kormányozta például Kárpátalját –, hanem a nemzeti közömbösség.28 A leváltott birodalomtól megöröklött régi és jól bevált társadalmi gyakorlatok rejtett továbbélése új címkék alatt. Törvénytisztelet, a szokások hatalma, miegymás.

Sovány vigasz, hogy mindez mára általánosan elfogadottá lett az amerikai egyetemek árnyas campusain íródó doktori értekezésekben – hiszen az itthoni emlékezetpolitikát mindez vajmi kevéssé érdekli. Ahogy nem tudnak róluk Trianon árváinak mai leszármazottjai sem. Annál inkább tudomásuk lehet arról, hogy a magyar vonatok ma újra lassan járnak. A magyar közélet szimbólumává egy évtizedek óta rothadó külvárosi rendező pályaudvar mérgezett talajon kavargó, kanyargó síntengere lett. A Rákosrendező. Nem nehéz ebben a magyar társadalom rendszerváltás utáni történetének egyfajta allegóriáját felfedezni. Egy haszontalanná lett pályaudvar, a romos valóságra épülő idegen álmok kápráztató felhőkarcolóival. Az álmok reggelre rendszerint szertefoszlanak, mi meg lassan, néha kifejezetten komótosan, olykor lényegtelennek tűnő részletekre hosszan kitérve eredhetünk az eltűnt idő zavaros nyomába. Könyvem felépítését erre a tapasztalatra alapozom: bármennyire is igyekszünk, hogy az „egészet” a „lényegesen” keresztül mutassuk be, a történeti igazság, miközben elbeszéljük, óhatatlanul és mindig megbicsaklik, s amit a múlt kézzelfogható valóságáról megtudhatunk, leginkább különös fényű – Nádas Péter szavával – „világló részleteken” át jut hozzánk, kései utódokhoz a legközelebb. A magyar múlt a magyarokhoz. A tudomány – ahogy a történeti valóság is – eredendően nemzetközi jellegű, de a nemzeti történelem korántsem halott, ahogy a történetírás nemzeti látószöge sem feltétlenül vak. Főként ha a nemzetben nem a homályos ragyogású és baljós árnyékú törzsi bálványt látjuk, hanem az esendő emberek által ránk hagyott esendő sorsú nyelvi és kulturális közösséget. Amelynek részesei vagyunk, de amely nincs a birtokunkban. Amelynek történetei sohasem lesznek a történelem egyszer s mindenkorra leszögezhető egyetlen igazságává. Mindent el lehet mesélni máshogy is. Mert, ahogy két oly különböző sorsú író, Elias Canetti és Wass Albert egymásról nem tudva egyaránt megírta: ami elmúlt, még nem a múlté.

S most térjünk vissza a múlt történészi vizsgálatának legkényesebb pontjához. A történelem mint kritikai történetírás hasznához. Ahhoz a könnyen belátható, de érthetően ritkán hangsúlyozott tényhez, hogy a történészek utólagos bölcsessége még sohasem lett történelemcsináló. A történelem igazsága még egyszer sem győzedelmeskedett. A történelem a 21. században sem lett az élet tanítómestere, újra alvajáróként lépegetünk új aranykort emlegető s káoszt hozó nagy ígérgetők nyomában. Önbizalom-növelő történeti képzeletünk összeomlóban van a jelen sokféle forrásból táplálkozó, nyugtalan válságtudatában. Aligha gondolhatunk arra, hogy egyértelműen hasznosítható tanulságokkal szolgál történeti utazásunk. Vagy bármilyen történeti utazás. A történeti tudományok születésének 19. századi hajnalán a francia szociológus, Auguste Comte magabiztosan jelentette ki, hogy az az elmélet, amely kellőképpen meg tudja magyarázni a múltat, a jövő meghatározásának is vezére lesz.29 Akkoriban a történelem tapasztalata, mely egy időben született meg a vasúti közlekedéssel – a gőzmozdony feltalálásával –, egyet jelentett a haladás élményével. Azzal a képzettel, hogy az emberiség útban van a boldog jövő felé. Azzal a meggyőződéssel, hogy a történelem előre megy, s nem hátra. Magyarországon – ahogy Európa keletén másfelé is – mindez a nagybetűs Nyugatot jelentette. De hol vannak már azok az idők, amikor elhihettük, hogy az elképzelt történelem elképzelt vonata valamiféle fővágányon száguldott, egy elképzelt homályos kezdőponttól egy elképzelt fényes végpont felé? „Minden szegletből és sarokból előjön a szorongás és a reszketés” – Nádas Péter vidéki magányából kijózanítóan jellemzi a racionális tudás jelenkori bukdácsolását.

Könyvem maga sem lesz mentes az utólagos bölcsesség közhelyességétől, mégis inkább a kis nyomokon elinduló, következtetésen alapuló történetírást gyakorolja, kisebb-nagyobb történeteket beszél el: tragikus vagy épp komikus találkozásokat, fennkölt eszmék mögött dolgozó alantas vágyakat, győzelemmé stilizált kudarcokat. Bádogpohárból kiszolgáltatott keresztséget, koalíciós tárgyalások közepette előkerült sonkadarabokat vagy éppen kínosan csúnya válóperes vitákat. Hadd hívjam segítségül a korszak egyik ambivalens hősét, Huszár Károly néptanítóból lett keresztényszocialista politikust, későbbi miniszterelnököt. Egy parlamenti felszólalását az első világháború „árstopos” idejéből. Miközben a lánckereskedői visszaéléseket ostorozta a parlamentben, váratlanul megengedett magának egy kis ismeretelméleti bölcsességet: „Általános szavakból vajmi keveset érteni; a nagy néptragédiákat, amelyek a kisembereknél játszódnak le, az általános szólamok csak homályba és ködbe burkolják; csak akkor mutatkoznak igazi elszomorító valóságukban, ha azokat konkretizálják.”30 Huszár rögtön konkretizált is: megnevezte özvegy Weinmannét az isten háta mögötti Gellénfalván, Nyitra megye dombjai között, aki az 55 fillérben maximált árú petróleumot minden vevőjének 200 fillérért árusította a közvetítő kereskedelem nagyobb dicsőségére. Ahogy Huszár Károly, úgy én sem szeretném a történeteim mögött felsejlő ideológiai vagy éppen antropológiai mintázatok felismerését – félreismerését? – teljesen az olvasóra és a kritikusokra hagyni, ám ellentétben a hajdani politikussal, ezeket a felismeréseket nem tekintem véglegesen megtalált igazságoknak. Van, hogy a történésznek van szerencséje az igazság megtalálásával, van, hogy a „laikusnak” – s megesik, hogy egyiknek sem. Vegyük csak megint elő Proustot, aki fárasztó remekműve végén egy odavetett megjegyzésben azt is elismeri, hogy ítéleteink gyakran általunk nem ismert, sőt nem is feltételezett tényektől kapnak látványosan igazolást.31 Az irracionalitás burjánzó hínárjában ma már fájó nosztalgiával gondolhatunk a rég elhalt történetíró, Szekfű Gyula keveset idézett pesszimista mondatára is: „…a magyarság legjobbjainak örök gondja volt a legkülönbözőbb korokban, hogyan illeszkedjék bele a magyar a nyugati kultúrába – ezen a problémán mentek tönkre legjobbjaink […]”32 Mert a nyugati kultúra, a szabadság és műveltség vágyott szintézise mint cél és mint valóság is oszladozóban van. Nyugaton is, keleten is.

A valódi történelem, úgy tűnik, ismét mellékvágányokon veszteglő vagonok párás ablakaiból tekint ránk. Mint 1920-ban, amikor földönfutóvá lett erdélyi menekültek tekintettek félve-bizalmatlan a rideg közönyben fogant Csonka-Magyarországra. Sápadt arccal kémleljük a vagonlakókat. Meglátjuk-e bennük magunkat? Bizonyos értelemben ez a veszteglés a ma magyar valóságának is a tapasztalata. Mintha mi sem változott volna 100 év óta, mintha a magyar sors kísértetei vissza-visszajárnának. Ritkán nevezzük néven. Ez a tapasztalat a hideg polgárháború tapasztalata. Amely együtt született az Ausztriától 400 év kedvetlen házasság után függetlenedő, de megcsonkított, hatalmi állásából lefokozott Magyarországgal. A vereség kultúrájában a szuverenitás bálványa a belső ellenség gyűlöletével jegyezte el magát. Amit a sokat látott író – sőt: írófejedelem! –, Herczeg Ferenc úgy fogalmazott meg a második világháború után: „nem jöhet ebbe az országba idegen hódító, török, vagy német, hogy a nemzet egyik fele szabadítóként ne köszöntené – föltéve, hogy hajlandó eltiporni a magyarság másik felét. Rettenetes kimondani, de valóság, mindenki, aki magyarokat öl, lelkes magyar szövetségesekre számíthat.”33 Ostorozó, kemény szavak, nem csoda, hogy nyomdafestéket csak szerzője halála után évtizedekkel láttak. Pedig ha valaki, hát Herczeg Ferenc jól ismerte az érzékeny, meghasonlott magyar pszichét. Jól ismerte, s meg is kímélte a tükörbe nézéstől. A hosszú életű író hosszú életű lapja, az Új Idők fél évszázadon át szállított szórakozást, épülést, édes könnyeket és büszke nemzeti érzést a magyar úri otthonokba. Szerették is érte olvasói. Az az újság volt, mely épségben túlélte Trianont, s amely soha nem tette fel a kérdést, hogy a trianoni fájdalom mennyire őszinte, s mennyi benne a számító politika. Már csak azért sem, mert Herczeg a Magyar Revíziós Liga elnökeként sem adta fel a „Mindent vissza!” irreális álmát.34 Éppen ezért a messzi Párizsból indult történetünket folytassuk versailles-i parkkal, nézzünk szembe a korszak leghatalmasabb jelképével, a trianoni fájdalommal. E fájdalom szoborszerű kettősségével, amely – Babits Mihálytól kölcsönzött szavakkal – „kívülről a szemnek kifaragva szépen” áll a nemzeti identitás virtuális talapzatán, de befelé, „hol a falnak fordul a háta / csak darabos szikla s durva törés tátog”.35 Ide, a durva törésbe fogunk benézni. Alászállni. Fájdalmas lesz.

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License