Emma Heatherington

Idén karácsonykor

A mű eredeti címe

This Christmas

Copyright © Emma Heatherington 2023

Hungarian translation © 2024 by Rácz Péter

© General Press Könyvkiadó, 2024

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

RÁCZ PÉTER

ISBN 978 963 452 931 6

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZABÓ PIROSKA

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Drága nagynénémnek, Eithnának. Köszönet mindenért,

különösen 1991 karácsonyáért,

és mindazért, amit azokban a korai években tettél értünk,

amikor mama már nem volt velünk.

x x x

1. fejezet
Rose

Képtelen vagyok levenni róla a tekintetemet.

Tudom, hogy nem lehet Michael, mégis kitartóan közeledem az ismeretlen felé. Körülöttem a karácsonyi dalok vidám hangjai szállnak.

Emlékeztetem magam, hogy vegyek levegőt, miközben keresztülvágok a hotel előcsarnokán a fényes mahagóni bárpulthoz, ahol néhány férfival beszélget. A barátai még csak fel sem figyelnek rám, lesik minden szavát, mérhetetlen sármja derültséget és nevetést csal ki belőlük.

Sötét haját kétoldalt ősz hajszálak tarkítják, beszéd közben gesztikulál a kezével. A fülemet megüti a másokat is magával ragadó nevetése, mire túlerőltetett agyam még nagyobb sebességre kapcsol. Látom a magabiztosságot sugárzó arcélét, valósággal uralja a környezetét, miközben a beépített hangszórókból továbbra is áradnak a szirupos dallamok.

Közvetlenül mögötte állok meg. A kezem reszket. Mielőtt megszólalhatnék, hirtelen megfordul.

– Csak nem Rose Quinn?!

Elbűvölő a mosolya.

Vadul táncol a szívem.

– Brian Jones – mutatkozik be, és üdvözlésképpen kezet nyújt. – Alice férje vagyok.

A bőre selymesen sima, nem olyan cserzett és viharvert, mint amilyen Michaelé volt. Udvariasan megszorítom a kezét, miközben elkerekedik a szemem, és meglepődést tükröző mosolyt erőltetek az arcomra.

– Ó, persze, Alice-é! Remekül kiegészíti a csapatot, jó, hogy csatlakozott hozzánk.

– Igen, már be is illeszkednie a közösségbe. Én meg próbálom elütni az időt a többi magára hagyott férjjel.

A nyakamon érzem, ahogy ver a pulzusom. Rosszullét kerülget. Korábban még sosem történt velem ilyesmi.

Tény, hogy az elmúlt években képtelen voltam teljesen kiűzni az emlékezetemből Michaelt, ám még egyszer sem kerültem a mostanihoz hasonló, zavaros, a képzelgés homályos ködébe vesző helyzetbe, amikor azt hittem, hogy őt látom. De nemsokára itt a karácsony, és ilyenkor a hiánya jobban összeszorítja a torkomat, mint az év többi részében. Ez az időszak azzal fenyeget, hogy végleg elveszítem a fonalat, és egyszer s mindenkorra mozdulatlanná dermed az életem.

– Éppen arra készülök, hogy köszöntsem a megjelenteket a különteremben – közlöm kiegyensúlyozott hangon, amely éles ellentétben áll kínzó gyötrelmemmel. – Kérem, fáradjanak át a szomszédos terembe! Természetesen magukkal hozhatják az italukat.

Belül remeg mindenem, de a viselkedésem magabiztosságot sugároz, sosem árulkodik a valódi állapotomról. Keményen megdolgoztam azért, hogy szert tegyek erre a képességre.

A férfi ujján megcsillan a jegygyűrűje, majd a poharához koccan, amint felemeli. Bólint.

– Tüstént csatlakozunk – ígéri. Remegő ajkakkal és kalapáló szívvel fordulok meg, és hagyom ott őket. Érzem, hogy minden lépésemet követi a tekintetével. – Bizonyára csodálatos este lesz.

A különterem felé veszem az irányt a zsúfolt, nyüzsgő szállodában, a szomorúságom ellenére is őszinte mosollyal, levegőbe dobott csókokkal és kedveskedő bókokkal üdvözlöm a munkatársaimat és a vendégeiket. Szerethető társaság, megérdemlik a mai estét. Ez a legkevesebb, amit tehetek értük.

Fantasztikusan nézel ki, Mia. Imádom a ruhádat.

Igyál egy kis pezsgőt, Luca! Nem, egyáltalán nem kihívó a ruhád. Egyébként is, karácsony van.

Nagyon örülök, hogy végre találkozhatunk Simonnal, Nico. Rengeteget meséltél róla.

Újabb kézrázások, mímelt csókok, udvarias bókok.

Az egész szálloda ünnepi külsőt öltött az alkalomra, a kényelmes kanapéktól a forralt boron át a túlzásba vitt dekorációig, amelybe minden lépésnél beleütközöm. Magas, csillogó fák ragyognak a tengerészkék színű falak mentén, ismerős muzsika csendül a levegőben, a szállodai személyzet tagjai élénkpiros Mikulás-sapkát viselnek, miközben boldog arccal töltik újra a poharainkat. A hangulat felszabadult, mindenki önfeledten nevetgél. Én azonban alig várom, hogy vége legyen.

Megtorpanok a különterem bejáratánál, ahol a kollégáim és a kísérőik is tolonganak, ők arra várnak, hogy túl legyenek a formalitásokon, és kezdetét vehesse az igazi parti, én pedig arra, hogy csendben, észrevétlenül távozhassak, és hazamenekülhessek.

A szavamat adtam Carlosnak, hogy egy tánc erejéig még maradok, színlelt kedélyességgel elbeszélgetek néhány emberrel, aztán az este további részére az ő nyakába szakad, hogy szórakoztassa a tömeget.

Veszek egy mély levegőt. Lesimítom a csípőmön a pöttyös szoknyámat; büszkén viselek egy olyan ruhadarabot, amelyet én magam varrtam. Megigazítom sötét, göndör hajamat, majd előhúzom az összecsukható kompakt tükrömet, hogy lopva ellenőrizzem a piros rúzsomat.

Túl fogom élni. Elvégre Rose Quinn vagyok, az Activate International vezérigazgatója. Meg tudom csinálni. Megkocogtatom a poharamat, hogy felhívjam magamra a figyelmet, a felém forduló ismerős arcok látványa nyomban meg is nyugtat.

– Boldog karácsonyt mindenkinek! – kezdem széles mosollyal. – Mindannyiótoknak köszönöm, hogy eljöttetek ma este, hogy együtt ünnepelhessük meg egy újabb szenzációs év végét.

A kollégáim alkotta kis csoport tapsviharban tör ki, amint a hotel kibérelt különtermének közepére sétálok.

– Emeljük poharunkat a soron következő tizenkét hónapra – indítványozom –, amely újfent bizonyítani fogja, hogy miénk a legkreatívabb, legodaadóbb és legtehetségesebb digitálismarketing-csapat egész Írországban!

– Úgy van! Úgy van! – kiáltja Carlos. Kedélyes stílusa és harsány személyisége, mint mindig, most is kirí a tömegből. Háromévnyi partneri viszonnyal a hátunk mögött örülök neki, hogy a jelenlétével segít az összpontosításban.

– Az online ágazat gyorsan fejlődő, örökké változó terület, de, mint eddig is, az Activate kilométerekkel a többiek előtt jár a globális digitális világban, és a versenytársaink csupán messze lemaradva, a távolból követhetik az előrehaladásunkat.

A gyomrom összerándul. A szemem sarkából észreveszem a Michaelre hasonlító férfit, de továbbra is mosolyogva folytatom a beszédemet:

– Igyunk egy újabb kiemelkedő évre, amelyben tovább támogathatjuk és bátoríthatjuk egyre bővülő csapatunk minden egyes tagját, hogy kibontakoztathassa a képességeit. Határtalanul büszke vagyok azokra az eredményekre, amelyeket eddig elértünk, és a jövőben el fogunk érni. Minden egyes nap lelkesedéssel tölt el az az odaadás, alkotóképesség és szenvedély, amellyel mindegyikőtök hozzájárul kicsi, ámde eleven ügynökségünk tevékenységéhez. Egyszóval, igyunk az Activate-re! Igyunk a jövőre! Igyunk mindnyájunkra!

Újabb tapsvihar. Újabb koccintások.

Szinte már én is elhiszem, hogy sikerült összeszednem magam.

Feladatom van itt, Dublinban. Ez az egyetlen dolog az életemben, amit jól csinálok.

Ez az egyetlen dolog, amit nem veszíthetek el, bármennyire is körbefog és magába zár a búskomorság.

– Micsoda beszéd! Igazán ütős volt! Komolyan, szuper voltál, drágám!

– Le merném fogadni, hogy az összes nőt ezzel kábítod – élcelődöm Carlosszal, miközben a kezembe nyom egy Espresso Martini koktélt. Koccintunk.

Miután túlestünk a formalitásokon, és rendbe szedtem magamat a mosdóban, lassan kezdek magamhoz térni a korábbi kábultságból, noha továbbra sem tévesztem szem elől a kijáratot.

Megigazítom Carlos túlméretes gallérját, amelyet nem hajtott vissza a tarkóján. Elegánsan fest a sárga, kasmírmintás ingében és a színben élesen elütő, narancsárnyalatú csokornyakkendőjében. Még a sivár hétfői napokon sem tűnne ki a környezetéből egy puccos bulin, annak ellenére, hogy egy viszonylag zsúfolt, ám ízlésesen berendezett irodában dolgozik Dublin belvárosában. Tíz évvel idősebb nálam – én harminchat vagyok –, de a többiek egyfolytában azon tréfálkoznak, hogy akaratom ellenére is úgy bánok vele, mintha a fiam volna.

– Egyáltalán nem mondok ilyet mindenkinek, és ezt te is tudod – válaszolja, és előrehajol, hogy megpuszilja az arcomat, mielőtt megigazítaná a kerek, fekete keretes szemüvegét. Fűszerezett bor illatát árasztja magából. – Te vagy a legjobb barátom. Egyébként minden rendben? Csodálatos voltál az előbb, de azért gondoltam, megkérdezem.

Carlost nemigen lehet becsapni, könnyen átlát a szitán.

– Korábban némileg össze voltam zavarodva, mivel az agyam csúf játékot űzött velem, de most már jól vagyok.

– Rose! Mi történt?

Eleresztem a fülem mellett a kérdést, tudván, hogy előbb vagy utóbb úgyis mesélek neki a tovasuhanó pillanatról, amikor hatalmába kerített az őrület.

– Butaság! Tényleg. Csupán eltévelyedtem a szürke homályban. Inkább azt mondd meg, mik a terveid az ünnepekre? Kiveszel néhány nap szabadságot? A magam részéről alig várom, hogy magam mögött hagyjam a munkát, és semmittevéssel töltsem az időt.

Carlos felvonja a szemöldökét.

– Hm… Rendben. Majd szólj, ha úgy érzed, készen állsz. Amúgy szeretném tudni, nem gondoltad-e meg magad, és nem fogadod el az ajánlatomat, hogy velünk töltsd a karácsonyt. Az apám vett még egy sajtdeszkát, mi több, új borospoharakat is beszerzett – méghozzá igazi kristálypoharakat –, ha netán mégis mellettünk döntenél. És végre-valahára vásárolt egy Scrabble-t is. Vadonatúj, számozott kiadás!

Egy magas asztal felé tartunk, amely az ablaknál áll, és nyakigláb székek veszik körül. Nyomban az egyikre rakom az ezüstgyöngyökkel díszített retikülömet, hogy lefoglaljam magunknak a helyet. A kézitáska a hatvanas években még Molly nagyanyámé volt, és a tulajdonomat képező legtöbb tárgyhoz hasonlóan sokkal régebb óta létezik ezen a földön, mint én.

– Ez nagyon kedves tőle! – mondom Carlosnak, miközben elhelyezkedünk az asztalnál. – De te is tudod, hogy egész este csak színlelnék. Még nem állok rá készen, hogy megünnepeljem a karácsonyt.

– De, Rose…

– Komolyan mondom, képtelen vagyok rá – magyarázom, ki tudja, hányadszor.

– De miért bünteted magad így? – faggat suttogó hangon. – Nem szenvedtél már eleget?

– Egyszerűen nem tudok megbirkózni vele – válaszolom hasonlóképpen suttogva. – A ma este a lehető legtökéletesebbre sikerült. Utána azt tervezem, hogy nem tervezek semmit, ahogy eddig is. Holnaptól hosszabb szabadságra megyek, és mire visszajövök, ez az egész felhajtás véget ér, én pedig kipihenten és feltöltődve vehetem fel újra a munkát.

Összeráncolja a homlokát, barna szeme aggodalmat tükröz. A szemüvege bepárásodik a hőségtől, leveszi, és megtörölgeti a lencséket, miközben beszél.

– Senki sem várja el tőled, hogy ilyen szigorú legyél önmagadhoz, Rose – figyelmeztet. Összevonja a szemöldökét, az arcára kiül a nyugtalanság. – És ne hivatkozz arra, hogy ott van neked George! Ő nem számít.

Belekortyolok a koktélomba, és körbepillantok, hogy biztos lehessek benne, senki sem hall minket. Szerencsére a legtöbben kacagva énekelnek, kezükben pezsgőspalack, a zene ütemére hajladoznak, a karjukat egymáséba fonva. Egy múló pillanatra azt kívánom, bárcsak én is olyan fiatal lehetnék, mint ők, és hozzájuk hasonlóan újra boldog. Valaki, aki nem ismeri a félelmet meg a gondokat, és a lába előtt hever a világ.

Ami kicsiny, ám energiával teli ügynökségünk tagjait illeti, úgy tudják, hogy karácsonykor magam mögött hagyom a nyüzsgő városi életet, hogy idősödő szüleimmel és az irántam túlzottan is rajongó testvéremmel töltsem az ünnepet fent, északon, ahonnan származom. Meggyőződésük, hogy minden évben ezt teszem, amióta csak Dublinba érkeztem egy menhelyi kutya társaságában, összetört szívvel és elgyötörten; maradék erőmből pusztán arra futotta, hogy munkát találjak magamnak, majd egyre feljebb lépjek a ranglétrán, és viszonylag rövid idő alatt feljussak a csúcsra.

– George mindig mellettem lesz, bárhová is megyek, bármit is csinálok – válaszolom mosolyogva az üzlettársamnak. – Nagyszerűbb társaságot kívánni sem tudnék magamnak.

Carlos az égnek emeli a tekintetét.

– Inkább a kocsonyás húsdarabokat kedveli a puccos pulykafalatok helyett – folytatom. – Sosem rúg be, ennek ellenére szinte egész nap alszik. Számomra George az ideális partner a karácsonyhoz.

– Tehát akkor nem érzel rá kísértést, hogy ezúttal lepasszold őkelmét, és a változatosság kedvéért elutazz egy melegebb helyre?

Rémületet mímelve a mellkasomra szorítom a kezemet.

– George-dzsal társak vagyunk, Carlos. Összenőttünk. Olyanok vagyunk mi ketten, mint egy…

Már a nyelvem hegyén van, hogy „mint egy család”, de hirtelen görcsbe rándul a gyomrom, és eszembe jut az északon élő valódi családom, és azt kívánom, bárcsak velük karácsonyozhatnék, úgy, mint régen.

– Felhívtad már a mamádat, hogy elmond neki, megint egyedül töltöd az ünnepeket? – faggatózik Carlos, mintha csak olvasna a gondolataimban.

– Nem.

– És Sarah-t?

Megrázom a fejem.

– De fel fogod?

Újra a fejemet rázom.

– Ó, Rose!

– Még nem tudom elmondani nekik – ismerem be, és lehalkítom a hangomat, amennyire csak lehet az egyre idegesítőbb zene mellett. A zabolátlan hahota kavalkádja napok múlva balzsamként hat majd a lelkemre, most azonban csupán arra emlékeztet, milyen nyomorúságosan érzem magam. – Előre rettegek az anyám hangjából kiszűrődő csalódottságtól, amikor közlöm vele, hogy ismét egyedül szeretném tölteni a karácsonyt. De muszáj megtennem, Carlos. Muszáj!

Elfordítja a fejét. Sejtem, hogy mit akar mondani.

– Ugye tisztában vagy vele, hogy amikor végre elszánod majd magad, hogy újra a családoddal legyél karácsonykor, talán már túl késő lesz? Ugyanolyan jól tudod, hogy az élet egy múló pillanat alatt megváltozhat.

Nem válaszolok azonnal. Ismét összeszorul a gyomrom.

– Igen, tisztában vagyok vele, Carlos. Teljes mértékben… – sóhajtom, és érzem, hogy a bensőmből feltolul a vallomás. – Kérlek, ne haragudj rám, de korábban úrrá lett rajtam egy tébolyult képzelgés, csupán egy villanásra, amikor azt hittem, hogy őt látom. De persze nem ő volt, hanem egy másik férfi, aki hasonlított rá. Az eszemmel tudtam ezt, és mégis…

Carlos félbe akar szakítani, ám én nem hagyom.

– Nézd, tudom, hogy ez végtelenül együgyű és szánalmas, mondanod sem kell. Tudtam, hogy nem lehet  ő, ennek ellenére képtelen voltam megálljt parancsolni magamnak, és másfelé venni az irányt.

– Emiatt voltál annyira kábult és tétova korábban?

– Igen – bólintok, és érzem, hogy könnyek szöknek a szemembe.

– Sajnálom, drágám! – vigasztal Carlos. – És ez nem együgyű vagy szánalmas. Hanem szívfacsaró. Sajnálom!

Kiszárad a torkom. Lassan itt az ideje, hogy kereket oldjak.

– Nem sok hiányzott hozzá, hogy megalázó helyzetbe kerüljek. Szerencsére megfordult, és… Ó, Carlos, elveszítem a józan eszemet? Az illető az új lány, Alice férje. Ám egy másodpercig, egy varázslatos másodpercig teljesen beleéltem magam, hogy nem hagyott el, itt van velem…

Beleharapok az ajkamba, és elfordítom a tekintetemet. Ma este nem fogok sírni, függetlenül attól, mennyire érzelmes leszek néhány koktéltól. Miután elveszítettem Michaelt, többször is kisírtam a lelkemet Carlos előtt, amikor kettesben voltunk, de kizárt, hogy mások előtt elengedjem magam.

– Ó, Rose, a halálba kergetsz! – válaszolja Carlos, és lecsusszan a bárszékről, hogy közelebb állhasson hozzám. – De remekül haladsz. Egyszerre csak egy lépés, emlékszel? Megértem, milyen nehéz volt számodra idejönni ma este, és mosolygós arcot vágni mindenki kedvéért.

Körbenézek a termen. A csapatom jelenti nekem a világot. Bármennyire fájdalmas is itt lennem, nem tehettem meg, hogy cserben hagyom őket, és nem jelenek meg, hogy megköszönjem nekik az újabb kiváló üzleti eredményeket. Megfogadtam, hogy álarcot öltök magamra, még ha ez azzal jár is, hogy együtt nevetek és táncolok velük, holott a legszívesebben bezárkóznék, és összegömbölyödve úgy tennék, mintha nem is volna karácsony.

– Amennyiben őszintén hiszel abban, hogy segít átvészelni az ünnepeket, ha egyedül vagy, akkor meg sem próbállak lebeszélni róla – jelenti ki Carlos. – Ám ne gondold azt, hogy kötelező ezt csinálnod, drágám. Nem kell mindig ezt az utat választanod.

– Tudom, tudom – préselek ki magamból egy félszeg mosolyt. – Talán ez lesz az utolsó alkalom, amikor úgy érzem, hogy egyedül kell lennem.

Carlos bólint, és megpaskolja a kezemet. Olyan arca van, amelyet a legszívesebben festővásznon örökítenék meg, jellegzetes vonalaival és szögleteivel egyetemben; a szemüvege valószínűleg többet ér, mint az én egész ruházatom.

Lerí róla, hogy témát akar váltani, hogy újra mosolyogni láthasson. Az arcvonásai megenyhülnek, amint a fájdalmam miatt érzett aggodalom helyét fokozatosan átveszi, ahogy ütemesen dobol az ujjaival Mariah Carey felhangzó énekére.

– Te kérted ezt a számot, igaz? – vonom kérdőre a számat elhúzva, miközben őszinte vigyor ül ki az arcomra.

– Dehogy!

– Kissé érzéketlen, ami a szövegét illeti, nem gondolod? Csak téged akarlak karácsonyra. – Önkéntelenül is felnevetek, pedig legbelül sírhatnékom támad. – Gyűlölöm ezt a dalt.

Felemeli a két kezét, majd jobbra-balra lépkedve ismét dobolni kezd az asztalon a dal ritmusára.

– Ígértél egy táncot, emlékszel? Utána, ahogy előre megbeszéltük, beadom a többieknek, hogy hazamentél, mert fájt a hasad; bizonyára valami rosszat ehettél.

– Oké, oké, vettem a lapot – válaszolom. Talán az évnek ez a legnyomasztóbb időszaka számomra, ám van egy cégem, amelyet irányítanom kell, és számláim, amiket ki kell fizetnem, és ez gyakran elengedhetetlenné teszi, hogy szükség esetén megfeledkezzem a bánatomról. – Egyetlen tánc, és már itt sem vagyok.

Carlos szeme felragyog. Az én tekintetem viszont Michael hasonmásán akad meg, aki egyik kezében egy korsó sört tart, a másikat zsebre vágta. Érzem, hogy engem néz, de rá sem hederítek. Semmi kétség, szomorú és magányos vagyok, de akkor sem visz rá a lélek, hogy flörtölni kezdjek valakivel, kiváltképp nem egy nős férfival.

Utat törünk magunknak a csillogó ruhákba öltözött mulatozók között, akik tánc közben megrészegülten énekelnek, mintha nem lenne körülöttük senki. Csatlakozunk hozzájuk.

A testem mozogni kezd, de belül kong az ürességtől.

Én csak annyit szeretnék karácsonyra, hogy újra valódi önmagam lehessek, de ezt sem képes megadni nekem.

Amikor hazaérek, a vastag fekete-fehér bundás, lihegő George fogad a sorházam ajtajában, kilógó nyelvvel és nyáladzó szájjal. Elcsigázott testem és nehéz szívem ellenére alaposan megsimogatom, mielőtt még levetném a kabátomat.

Lehajolok, és megvakarom a füle tövét, mire válaszul szinte már dorombol.

– Mindjárt kapsz egy pazar vacsorát, rendben?

A Michael-incidenstől eltekintve, amely kis híján pánikrohamot váltott ki belőlem, a ma esti parti fergeteges sikert aratott. Némi porhintéssel szerencsésen kimagyaráztam – vagy egyenesen leráztam magamról – azokat a lelkes kérdéseket, amelyek afelől érdeklődtek, hol és miként fogom tölteni idén a szokásosnál hosszabb szabadságomat, majd észrevétlenül, korán távoztam. A néhány pohár ital, amelyet elfogyasztottam, kellemesen bizsergető érzéssel töltött el, amitől azt reméltem, hogy zavartalanul fogok majd aludni.

Most azonban, hogy hazaértem, és tudatosodott bennem, hogy éves szabadságom két teljes hete vár rám, ismét a nyakamba szakad a valóság – az egyedül töltendő karácsony nyomorúsága.

Mihez kezdek majd magammal két héten át, miközben a világ többi része partikra jár, mintha 1999 volna? A „nagy eseményig” is tíz nap van még hátra. Miért nem temetkezem a munkába, ahogy általában szoktam?

Valamikor szerettem az évnek ezt az időszakát.

Szerény, egyszerű körülmények között eltöltött gyermekkorom emlékei közül sorra előbukkannak a régi, rogyadozó farmházban tartott népes családi összejövetelek: az apám a tüzet piszkálja a nappaliban, az anyám pedig kelbimbót tisztít, és répát hámoz, miközben hamiskásan dúdolgat.

Az én feladatom mindig a dekoráció volt: gondoskodtam a karácsonyfáról, ügyeltem rá, hogy az összes helyiség ünnepi hangulatot árasszon, és külön büszkeséggel töltött el, hogy megteríthettem az asztalt. Lelkiismeretesen iparkodtam, hogy minden rendben legyen, latba vetve a kézügyességemet, amikor már elég nagy lettem ahhoz, hogy ügyesen bánjak a csillámporral és a ragasztóval. Emlékszem, díjat nyertem az iskolában egy szép asztali dísszel, amely valójában egy műhóval bevont, formás farönk volt, közepén egy piros gyertyával. A lábamat a nyakamba kapva rohantam haza az iskolából, és tüstént a karácsonyi asztalra helyeztem a díszt. Aznap este a szeretet bensőséges légköre lengte be a nappalit.

A testvéremmel, Sarah-val minden karácsony reggel forró csokoládét készítettünk, és kóstolót vittünk belőle a szomszédoknak. Tulajdonképpen felnőttkorunkban is megőriztük ezt a hagyományt, amikor, bármely sarkában tartózkodtunk is a világnak, megtaláltuk a módját annak, hogy karácsony napját otthon töltsük.

De többé már nem.

Michael elvesztése után magányosan töltöttem az ünnepeket, még a tévét és a telefont is kikapcsoltam, csak az alkohol és George enyhítette a fájdalmamat. Mintha egy téglafallal állnék szemben, amely túl magas ahhoz, hogy át tudjak mászni rajta, mi több, még arra sem tudom rászánni magam, hogy megkíséreljem darabonként lebontani. Azt hallottam, hogy Michael anyja, Evelyn szintén kábulatba zuhan karácsony táján. A baleset után meglátogattam, de annyira a történtek hatása alatt állt, hogy képtelen voltam közelebb kerülni hozzá, rossz lelkiismeretem pedig megakadályozott abban, hogy megpróbáljak segíteni rajta. A fia halálát követően elzárkózott mindenkitől, még arra sem hajlandó, hogy felemelje a fejét, vagy bárkit is beengedjen a házába. Még nekem sem nyit ajtót.

Különösen nekem nem. Attól félek, legalább annyira engem vádol, mint én saját magamat.

Egyszóval, mihelyt valaki akár csak említést tesz a karácsonyról, menten fojtogatni kezd a félelem és a bűntudat, amely úgy tapad a bensőmhöz, mint valami nyers tészta. Bármennyire szeretnék is, nem mehetek haza.

Nem tehetem. Nem érdemlem meg.

Lerúgom a magas sarkú cipőmet, és lerogyok a kanapéra. George tüstént követi a példámat, és szokásához híven befészkeli magát mellém.

– Azt hiszem, jó munkát végeztem ma este, George – dicsekszem egyetlen igaz társamnak. – És most magunkra maradtunk, öreg haver. Csak te meg én, a függönyök összehúzva, és számtalan könyv meg DVD gondoskodik a szórakoztatásunkról.

Le kellene feküdnöm, ehelyett bekapcsolom a tévét, és rögvest egy jókedvű, vonzó nő kerül a szemem elé, valamelyik tengerpartról. Bikini van rajta, meg egy Mikulás-sapka, a kezében ízlésesen díszített koktélospohár, és a napfényben fürdőző téli ünnepekről áradozik.

Én nem utazhatnék el valamilyen napsütötte vidékre, ahogy Carlos tanácsolta?

Nem. Bizonyára rémesen érezném magam, amiért itt hagytam George-ot egyedül, habár az ötlet, hogy ripsz-ropsz becsomagolom a cuccaimat, és már itt sem vagyok, igencsak vonzónak tűnik.

Egy közelebbi helyre azonban elutazhatnánk együtt is, nem? Jó, nem pattanhatok fel egy repülőgépre egy mentett kutya kíséretében, amely hajlamos idegenek lábára pisilni, de ellátogathatnánk valahová itt, Írországban is, pusztán csak a környezetváltozás kedvéért.

Potyogni kezdenek a könnyeim.

Hiányzik Michael érintése, az, hogy milyen biztonságban éreztem magam a karjai között, a bölcs szavai, amelyek mindig annyira költőien és megnyugtatóan hangzottak. Hiányzik, amint a fülembe suttog, miközben álomba szenderülök, még ha csak néhány rövid órára is, mielőtt újra útnak indult a munkája miatt, amely mindenfelé szólította a világban.

Ha itt lenne, ő tudna tanácsot adni, mit csináljunk karácsonykor.

– Nos, hová menjünk, George? – kérdezem a mellettem szuszogó kutyától. Van benne annyi tisztelet, hogy a neve hallatára felemelje az egyik fülét, noha már javában bent kószál a könnyű szendergés sűrűjében. – Le merném fogadni, hogy szívesen felfedeznél egy új tengerpartot, ugye? Vagy egy erdőt, ahol kedvedre futkoshatnál? Egy olyan hely kellene, ahol magunk lehetnénk, mégis úgy éreznénk, hogy csinálunk valamit karácsonykor, nem pusztán itt kuksolunk naphosszat. Egy olyan hely, mint…

Egy kis ház ismerős körvonalai jelennek meg a szemem előtt. Régi barátként üdvözöl, azzal csábít, hogy ott sokkal boldogabb lennék, mint egyedül itt, Dublinban.

De nem… Nem tehetem.

Behunyom a szemem, hogy elűzzem a látomást, de az csak egyre élesebbé válik. Ismerem ezt a házat. Nagyon is jól. Magam elé idézem a félreeső, kietlen környéket, a hagyományos nádtetőt, a piros bejárati ajtót, amelyen belépve a felhőtlen jókedv és biztonság várna rám. Szinte érzem a kandallóban ropogó tűz melegét. Az orromat megüti a füstöt eregető, égő tőzeg sajátos szaga, a levegőt betölti a meghittség és a szívélyesség illata.

Alig telik el egy-két pillanat, és eluralkodik rajtam a kíváncsiság, már kapom is fel a telefonomat, mintha többé nem volnék ura önmagamnak.

A következő percben már ott is van a szemem előtt az ingatlan, teljes pompájában tündökölve:

Seaview Cottage: barátságos, állatbarát menedékhely, buján zöldellő, parányi liget szélén, nem messze az Atlanti-óceántól… A szomszédságában festő vásznára kívánkozó, meseszerű kis falu, idilli környezet, szebbet keresve sem lehetne találni. Ugrásnyira a fanadi világítótorony, homokos tengerpart és sok más egyéb látnivaló. Garantált kényelem, elzártság és nyugalom.

A szívem összeszorul a hely láttára, fáradt agyamat elárasztják az ott töltött hosszú nyári napokról őrzött szívmelengető emlékek, és felelevenednek azok a mesék, amelyeket Molly nagymamától hallottam az ő gyermekkoráról.

Aztán észreveszem az apró betűs információt:

„Seaview Cottage zárva tart a karácsonyi ünnepek alatt – olvasható az Airbnb oldalán. – Elnézést kérünk a kényelmetlenségért. Tavasszal újra várjuk vendégeinket!”

Tipikus.

Több száz hasonló ingatlan van szerte Írországban, keresgélni kezdek hát a különböző internetes oldalakon, de valamennyi „kutyabarát” vendégház már egytől egyig foglalt, amitől hirtelen jött, szeszélyes ötletem, hogy az utolsó pillanatban utazzunk el, egy csapásra nevetségessé válik. Elvégre ez az év legszebb és legmagasztosabb időszaka. Legalábbis mások számára.

Visszapergetem a hirdetéseket az impozáns Seaview Cottage fotójára, és hosszasan bámulom a képet. Valósággal rabul ejt. Mélyen belém ivódik. A messzi távolból is magához ölel.

– „Seaview Cottage zárva tart a karácsonyi ünnepek alatt” – olvasom hangosan, hogy tudatosodjon bennem, de hiába. – A szabályokat azért találják ki, hogy meg lehessen szegni őket, George – közlöm a szunyókáló kutyával. – Különben is, mindig az volt a mottóm: ha nem kérdezel rá, nem is jutsz semmire.

Lehet, hogy holnap reggel keserűen meg fogom bánni, ennek dacára sürgető, lázas bizsergést érzek a gyomromban. Mindennél jobban szeretnék odamenni. Seaview Cottage elég messze van a szülőfalumtól ahhoz, hogy véletlenül se fussak össze a családommal, ugyanakkor elég közel ahhoz, hogy hirtelen késztetésre, de kellő alázattal esetleg felkeressem őket.

Egész nap sétálhatnék az erdőben vagy a tengerparton George társaságában. Ellátogathatnék a világítótoronyhoz, és a tetejéről elém táruló, lebilincselő táj látványával csillapíthatnám a fáradt lelkem csüggedtségét. Ihatnék forró, habos csokoládét abban az aranyos kis cukrászdában, amely a világon a legfinomabb palacsintát szolgálja fel juharsziruppal meg erdei gyümölcsökkel. Vihetnék magammal egy csomó könyvet, hogy esténként a lobogó tűz mellett olvashassam őket. Egy időre kiszakadhatnék a város bűzös szmogjából, hogy kitisztítsam az agyam, amire égető szükségem volna, és ki tudja, talán ez lenne az utolsó karácsony, amelyről úgy érezném, hogy egyedül kell eltöltenem. Talán pontosan ezt kellene cselekednem.

Mielőtt még túlságosan belemerülnék az álmodozásba, sebesen pörgetni kezdem az e-mail-listát a telefonomon, amíg rá nem akadok egy régóta nem használt címre. George felmordul mellettem. Nem tudom mire vélni, jó jelnek tekintsem-e, vagy rossznak, végül úgy döntök, hogy bátorítani akart. Tovább nem is foglalkozom vele, hanem pötyögni kezdek.

Én vagyok… – írom, bár tudom, hogy elég késő van már ahhoz, hogy bárkivel is üzeneteket váltsak ebben az időpontban, ráadásul váratlanul, derült égből villámcsapásként.

Tudom, hogy eszement ötlet, és olvastam a közleményt is, miszerint zárva lesztek karácsonykor… Tisztában vagyok vele, hogy szörnyen kényelmetlen helyzetbe hozlak, többszörösen is… de muszáj elszabadulnom innen, és nincs más elérhető szabad hely, mivel a legutolsó percre hagytam a foglalást.

Szünetet tartok, aztán rendületlenül folytatom:

Nagy baj volna, ha kibérelném a vendégházat karácsonyra? Holnaptól kezdve?

Örökre hálás leszek, ha igent mondasz. Azt is tökéletesen megértem, ha elutasítod a kérésemet.

Bárhogy alakul is, remélem, jól vagy. Boldog karácsonyt, sosem múló szeretettel,

Rose

Megnyomom a Küldés gombot, és tisztán érzem, amint felforr a vérem, és észveszejtően száguld az ereimben. Szorosan átnyalábolom George-ot, lehunyom a szemem, és arra biztatom magam, ne nagyon reménykedjem, hogy igen lesz a válasz.

Lehet, hogy még csak tudomást sem vesz rólam. Nem hibáztatnám, ha így tenne. Tulajdonképpen bármibe le merném fogadni, hogy nem szívesen látna ott, legalábbis a következő egymillió évben nem.

Kiviszem George-ot pisilni. Vizet forralok. Nekifogok pirítóst készíteni. Aztán visszabattyogok a nappaliba, de mielőtt leülnék, pittyeg a mobilom. Visszafojtom a lélegzetem. Szinte félek megnézni, milyen üzenet jött. Egyáltalán ő válaszolt? Ilyen gyorsan?

Igen, ő az.

Hűha! Ez igencsak meglepetésként ért – írja. – Már félig aludtam, de örülök, hogy ránéztem a telefonomra, mielőtt álomba merültem volna.

Számomra is meglepetés, akárcsak a barátságos hangú, gyors válasza. Könny tolul a szemembe.

Aztán folytatom az olvasást…

A kulcsot a lábtörlő alatt hagyom, de kérlek, ne áruld el senkinek, rendben?

És esedezem, vezess óvatosan, Rose! Holnap estére havat jósolnak. Igyekszem találkozni veled, ha el tudok jutni a házba anélkül, hogy bárki észrevenne. Ó, és egy árva szót sem arról, hogy idejössz. Kérlek! Egy teremtett léleknek sem. Jó lenne, ha tudnánk találkozni. Meglehetősen régen láttuk egymást utoljára.

Úrrá lett rajtam az őrület? Az egyik pillanatban még azt hiszem, hogy Michaelt látom egy szállodai előcsarnokban, a következőben pedig már azért izgulok, hogy a karácsonyt a Seaview Cottage-ban tölthessem, háromórányira innen, valószínűleg sűrű hóesésben autózva.

– George, gyere ide mellém! Képzeld, egy olyan különleges helyre megyünk karácsonyozni, aminek az egész világon nincs párja – adom a tudtára, miközben tágra nyílt szemmel bámulok a semmibe, és próbálom megemészteni a dolgot. George válaszként halkan nyüszít. – Nem vagyok benne biztos, hogy megérdemlem, de beleegyezett. Azt mondta, hogy a Seaview-ban tölthetjük az ünnepet! Jaj, George!

A kedvező válaszon felbuzdulva nyomban írok neki, mielőtt még meggondolhatná magát. Az ujjaim villámsebesen nyomkodják a betűket, miközben az arcomon könnycseppek gördülnek le.

Mindenkit el fogok kerülni. Ígérem, hogy senki sem fog tudomást szerezni arról, hogy ott vagyok.

Nagyon köszönöm a kedvességedet. Egyedül megyek, csak a kutyám lesz velem. Tudtad egyáltalán, hogy van egy kutyám? Olyan sok mindent be kellene pótolnunk, persze csak ha te is akarod. Remélem, holnap tudunk találkozni. Már alig várom! Fogalmad nincs, milyen nagy szükségem van erre… Talán mégis érzel belőle valamit. Akárhogy is, köszönöm. Örök hálám!

A karácsonyt a Seaview Cottage-ban fogom tölteni. El sem tudom hinni, amíg ott nem leszek.

2. fejezet
Charlie

– Megyek, és kész – szögezem le hangosan, igaz, senki sem hallja. – Nem érdekel, hányszor csörög rám, hogy lebeszéljen, megyek.

Na, most már ott tartok, hogy magamban beszélek. Csodálatos!

Helena összesen öt üzenetet küldött nekem ma reggel az új telefonjáról, amelyet tőlem kapott ajándékba karácsonyra.

Jobban mondva hatot, ha beleszámítjuk azt a kézzel rajzolt mémet is, amely egy aranyos, Mikulásnak öltöztetett kölyökkutyát ábrázol, amint hatalmas, esdeklő szemmel néz a fényképezőgépbe. Igyekszem nem bátorítani azzal, hogy válaszolok neki, ám belülről cefetül mardos a bűntudat, végtére is rajtam kívül senkije sincs.

Hátrasöpröm túl hosszúra nőtt hajamat, amellyel Helena szerint úgy festek, mint egy kilencvenes évekbeli rocker. Sohasem értettem igazán, mire véljem a megjegyzését. Bármennyire szeretem is, fölöttébb nehezen tudom lenyelni, hogy minden lépésemről vagy kijelentésemről tüstént véleményt alkot.

Milyen terveid vannak mára? – írta reggel hatkor, mielőtt még egyáltalán kinyitottam volna a szemem.

Jól aludtál? Én nem.

Továbbra is az a terved, hogy ma elutazol, Charlie?

Nélküled nem lesz igazi a karácsony.

Nem tagadom, ez utóbbi az elevenembe vágott, de most már nincs mit tenni. Elutazom. Sőt mi több, másodperceken belül indulok, ha abbahagyja az üzengetést, és nem tartóztat fel tovább.

Hosszú időbe tellett, mire meghoztam ezt a döntést. Mostanra azonban már mindent becsomagoltam, az autót is teletankoltam, Max is készen áll az útra. Helena nagyon is jól tudja, mivel bosszantson fel, úgyhogy a sarkamra kell állnom, és nem szabad engednem.

Még mindig nem hiszem el, hogy tényleg elmegyek, de a kocka immár el van vetve.

Körbehordozom a tekintetemet a házon, amelyet egykor teljes szívemből szerettem, és kényszeredetten felhánytorgatom magamnak, hogy lényegében az én hibám, hogy egyedül töltöm a karácsonyt. Akárcsak belőlem, egykori otthonomból is kiveszett a lélek, és csupán üres héja maradt régi önmagának. A nappali, amely valamikor szinte tobzódott a tarka színekben és a zajos ünnepi vidámságban, most olyan csupasz, mint az ablakon át látható fák odakint a kertben; hatalmas, szürke, kopár szomorúfüzek. Az utóbbi két évben már meg sem kíséreltem, hogy lakályosabbá varázsoljam az otthonomat.

Most ragyogó tisztaság és rend uralkodik mindenütt, a falak fehérek, az összes bútor a helyén. A padlón nincsenek szétszórva műanyag játékok, a bejáratnál nem hevernek szanaszét parányi edzőcipők, a hátsó ajtónál sem díszeleg sáros, rózsaszínű gumicsizma. Nincs sajtos makaróni, ha netán valaki hirtelenjében megkívánná, és Cheerios gabonapehely sincs reggelire. Az ingatlan tulajdonképpen munkahelyként szolgál – a vendégszobát rendeztem be irodának –, lehet enni és aludni benne, másra azonban nemigen alkalmas.

Többé már nem érzem az otthonomnak. Mindenütt Rebeccáról készült fotók: a bejárati ajtó melletti asztalon, a kandallópárkányon a nappaliban, az étkező falán. Fiatal életének különböző szakaszait elevenítik fel. Az első karácsonyát, amikor a Mikulás térdén csücsült, és rémület ült ki az arcára. Az első utazását a minihullámvasúton, amelyen én látszom rémültnek, ő ellenben ujjongva lendíti magasba a karját. Az első napját az iskolában, lábánál az iskolatáskával, mintha mindjárt megbotlana benne. A tekintetem megakad azon a felvételen, amelyen Helenával lovagol a Giant’s Causeway közelében… Tömérdek emlék, egytől egyig kővé dermedve az időben, de arra jók, hogy összetörjék a szívemet, valahányszor rájuk pillantok.

Az üres sarkot bámulom, ahol a karácsonyfa szokott állni az évnek ebben a szakában, teleaggatva apró kezek által készített díszekkel, körülvéve piros, zöld, arany- és ezüstszínű papírba csomagolt ajándékokkal, amelyek arra várnak, hogy karácsony napjának reggelén kibontsák őket.

Még a televízió látványa is kísért. Behunyom a szemem, és magam elé képzelem, ahogy kényelmes pizsamájában, bohókás papucsba bújtatott lábát lóbálva kuporog a karosszékben, és a különböző ismétléseket nézi, kezdve a Reszkessetek, betörők!-től a Mi a manó?-n át A hóemberig.

Rendben, ennyi volt. Indulnom kell.

Pittyeg a mobilom. Kétségkívül újra Helena az, de nincs időm megnézni. Nincs időm, mégis megteszem. Mint mindig.

Charlie, vettem egy új, zöld bársonyruhát karácsonyra, de nem vagyok benne biztos, hogy illik hozzám. Ha küldök róla egy fotót, őszintén megmondod nekem a véleményedet? Elindultál már?

Számolok háromig, mielőtt válaszolnék.

Igen, küldj egy képet, és megírom, mit gondolok, ha Donegalba érek. Most viszont már itt sem vagyok.

Tényleg indulok.

Nem akarom, hogy elmenj – válaszolja.

Két kézzel megfogom a fejem, egy pillanatra még leülök, hogy újra átgondoljam az egészet.

Jelenleg ő az egyetlen személy a világon, akinek szüksége van rám. A lányom egy másik országba költözött az anyjával és a mostohaapjával, boldog családként, legalábbis kifelé így tűnik. Nincs más. Én, Helena és Max itt maradtunk egymásnak, szemben az egész világgal.

Ez azonban édeskevés. Hogy lehetne valaha is elég?

Előrehajolok, behunyom a szemem, de mindannyiszor Rebecca könnyáztatta arcát látom magam előtt, amikor hat héttel ezelőtt elbúcsúztunk egymástól a repülőtéren.

Nem akart magamra hagyni. Én sem akartam, hogy elmenjen. Most ugyanezt csinálom Helenával? Vajon ugyanazt a fájdalmat okozom neki azzal, hogy itt hagyom karácsonyra, mint amit én elszenvedtem korábban?

Ó, Rebecca! Hogyan fogom átvészelni a karácsonyt nélküled?

Ez egyáltalán nincs rendjén. A legszívesebben mindenbe belebokszolnék, amit csak érek. Ez így nem karácsony. Ez maga a pokol. Mit tegyek?

Talán itt kellene maradnom, és szembenéznem azzal a ténnyel, hogy mostantól kezdve ez mindig így lesz. Én, Helena és Max itt maradtunk Belfastnak ebben a fehér falú, szeretetre éhező szegletében, ahol a szokásos módon magamat kivéve mindenkinek a kedvében járok. Tudom, hogy nem lehetek igazi apja egy tőlem több ezer kilométerre élő gyereknek, akivel csupán telefonon beszélhetek – mégis mosolyognom kell, és bátor arcot vágnom mások előtt? Milyen élet az ilyen?

Nem. Nem maradhatok itt. Nem tudnám itt tölteni a karácsonyt a lányom nélkül.

Max az autóban vár rám. Hosszan kifújom a levegőt, felkapom a kocsikulcsokat, majd bevágom magam mögött a bejárati ajtót, mielőtt Helenának engedve megváltoztatnám a döntésemet. Pihenésre van szükségem, egy kis szünetre. Ezt Helena is jól tudja. Muszáj elmennem, ha meg akarom őrizni a józan eszemet. Már a szakadék szélén egyensúlyozom.

– Irány Donegal megye, ifjú Max! – kiáltom tapasztalt, viharedzett barátomnak, aki hat évével – pontosabban negyvenkettővel, ha a kutyák időszámítását vesszük alapul – vélhetően az egyetlen dolog, ami tartani tudja bennem a lelket. Nos, Maxen kívül azért ott van Helena, illetve a tizenkét páciensem is, akik hétről hétre megosztják velem a problémáikat, és beleplántálják az agyamba, hogy jóllehet a világom kifordult a sarkából, még mindig akad bőven, amiért érdemes élnem.

Meglehet, Rebecca nincs itt, hogy elvigyem megnézni a Mikulást, vagy hogy együtt bontogassuk ki az ajándékokat, vidám, giccses dalokat énekelve, vagy hogy büszkén figyeljem a csupa mosoly szülőkkel teli, zsúfolt nézőtérről, amint előadják a betlehemi játékokat az iskolában, de túl tudom és túl is fogom élni ezt az időszakot.

Nélküle nem igazi az idei karácsony, tehát azt kell tennem, ami átsegít az első ünnepen, amelyen nincs velem. Muszáj elfelejtenem, hogy egyáltalán ez történik.

Max felágaskodik a hátsó lábára, úgy les kifelé az autó ablakán.

– Előre szólok, még csak eszedbe se jusson, hogy amikor odaérünk, elrohansz elvégezni a dolgodat, aztán eltűnsz a szemem elől, megértetted? – figyelmeztetem eleven, örökmozgó springer spánielemet. – Idehaza rohangálhatsz fel-le naphosszat, de most egy teljesen új helyre megyünk, még egyikünk sem járt ott. Megígértem, hogy kifogástalanul fogsz viselkedni, hallod?

Max barna és fehér színű farka sebesen jár ide-oda, mint az inga. Kinyújtom a kezemet, és megsimogatom a puha szőrét, miközben lassan kiérünk a városból, és rákanyarodom az autópályára, amely nyugat felé visz, Donegal irányába, a „félreeső menedékhelyre”, ahol a terveim szerint nem csinálok semmit, csak kéjelegve elmerülök a saját nyomorúságom némaságába, sétálgatok a tengerparton, és ha szerencsém van, a csend lesz az egyetlen társam. Olyan lesz, mintha a karácsony nem is létezne, és én pontosan erre vágyom.

Chris Rea arról énekel a rádióban, hogy karácsonyra hazamegy, én viszont épp ellenkezőleg, magam mögött hagyom az otthonomat, hogy ne kelljen ott karácsonyoznom, így azonmód elkapcsolok arról az állomásról.

Frosty, the Snowman? Kösz, nem. Újra odébb kapcsolok. Michael Bublé?

– Nem, nem, nem, nem vagyok olyan hangulatban, hogy magát hallgassam, Mr. Bublé, már ne is haragudjon!

Ráakadok a Classic FM-re, és bízom benne, hogy holmi kényszerűségből nem valami ünnepi muzsikával kívánnak szórakoztatni, ám pár másodperc elteltével rájövök, hogy A diótörő szól belőle, úgyhogy bekapcsolom a bluetootht, és a saját dallistámat indítom el, amit rögtön az elején meg kellett volna tennem, hogy megkíméljem magam a karácsonyi vigasságtól.

Odakint zuhog az eső. Az ablaktörlő a legmagasabb fokozaton működik, mellettem Max szundikál, én meg a kilométereket falva megkísérlem nem eltúlozni azt a tényt, hogy életem harminchét éve alatt ez az első karácsony, amelyet teljes egészében egyedül fogok tölteni.

Charlie Sheerin terapeuta, aki mások életét próbálja rendbe hozni, ezúttal a saját élete elől menekül, és két hétre bezárkózik, abban a reményben, hogy sikerül kitalálnia, mihez is kezdjen magával.

Nagyjából az út felénél megállok egy óriási szupermarketnél, amelynek a bejáratánál hirtelen körbevesz pár karácsonyi dalokat éneklő és adománygyűjtő vödröket rázó ember.

– Fel a fejjel, kedvesem, hiszen karácsony van! – szólít meg egy idősebb hölgy. Lenne hozzá pár keresetlen szavam, de tudom, hogy csak jót akart. Összevont szemöldököm és mogorva képem – semmi kétség – mindent elárul.

Dobok valamennyi aprót a vödrébe, azután összeszedek némi ennivalót és pár üveg bort magányos napjaimra, elszántan kerülgetve a bevásárlókocsikat és az embereket, akik pánikszerűen költekeznek, tetemes, szinte már kacagtató mennyiségű élelmiszert spájzolnak be, mintha csak a világ vége közeledne.

– Á, humbug az egész! – jegyzem meg a pénztárosnőnek, aki meleg, kedélyes mosolyt vet rám, miközben beszkenneli a termékeimet, majd fékeveszett nevetésben tör ki, rázkódik tőle az egész felsőteste.

Nem gondoltam volna, hogy ennyire mulatságos, amit mondtam.

– Ó, én ugyanígy gondolom – válaszolja kuncogva, mintha valami titkos irat pecsétjét törtem volna fel. – Örülök, hogy ezt mondta. Komikus az egész. Álszent szemfényvesztés.

Aztán közelebb hajol, és azt suttogja:

– Túlzásba vitt tébolyultság. Minden egyes porcikámban irtózom tőle! A gyerekeim azt mondják rám, hogy én vagyok Grincs, mások örömének az elrontója!

Még mindig kuncog, amikor felemelem a szatyraimat, és én vele együtt vihogok. A kocsimhoz visszaérve nekiállok bepakolni az árut a csomagtartóba, de egy kis időre abbahagyom a rakodást, amikor az agyam mélyéről feltolulnak az Írország északnyugati partvidékére tett korábbi kiruccanásaink emlékei. Persze ezek a kirándulások még teljesen mások voltak.

Nem az utolsó pillanatban döntöttünk róluk, és nem is arra szolgáltak, hogy elmeneküljek a karácsony elől. Hanem nyaralni mentünk, és az utat mindig milliónyi kíváncsiskodó gyermeki kérdés kísérte, mint például: Ott vagyunk már? Kaphatunk fagylaltot útközben?

A zenét sosem én választottam, ennek ellenére titokban rajongtam érte, bármi volt is. Egy játék vödör és egy kis ásó szolgált dobként, Rebecca a hátsó ülésen verte az ütemet, és egyre azt kiáltozta, hogy énekeljek hangosabban.

Újra azon a fura hangon, apu! Csak még egyszer!

A bőrömön végigfut a jeges borzongás, amikor arra gondolok, mennyire hiányzik. Minden egyes nap minden egyes percében borzasztóan hiányzik!

– Mit szólnál hozzá, ha mi ketten mókásan előadnánk A busz kereke csak körbeforog vidám változatát, Max? – kérdezem a kutyámtól. Szemmel láthatóan hidegen hagyja, milyen évszak van, vagy hogy nincs velünk Rebecca, akinek a társaságától újra csodássá válhatna minden. – Tegyünk úgy, mintha nyaralni mennénk, és hét ágra sütne a nap, nem pedig ebben a siralmas havas esőben kellene vezetnem.

Pusztán hogy múlassam az időt, belekezdek a dalba, két kézzel verve az ütemet a kormánykeréken.

– „A busz kereke csak körbeforog, körbeforog.”

A gyomrom felkavarodik, de szerencsére az autópályán simán, fennakadás nélkül haladunk. Egy idő után az agyam is letér a megbánás és fájdalom útjáról, ahogy parányi településeken és kisvárosokon hajtunk keresztül, az ablakokban tündérmesébe illő fények pislákolnak. Esernyő alá bújó vásárlók vágnak át az úttesten, túl sok szatyrot és ajándékzacskót cipelve kerülgetik az autókat, hogy mielőbb átérjenek.

Egyenesen elnyúló útszakaszokon haladunk, középen előzésre szolgáló sáv, mellettünk végeláthatatlan, zöld mezők. Később, a műholdas navigáció utasításait követve hajmeresztő tűkanyarokkal és keskeny utakkal kell megküzdenünk, ami a hegygerinc felé közeledve igazi szerencsejátéknak tűnik, és noha odakint komisz az időjárás, mindenki lassan hajt, és figyel a másikra. Egyikük-másikuk még integet is, amikor elmegy mellettünk.

Ezt szeretem Donegalban. Barátságosan integető idegenek, az út mentén emelkedő rozsdabarna hegyoldalakat pöttyöző fehér juhok. A zöld negyven árnyalata fölött terpeszkedő tágas égbolt. A szabadság érzete, nyitott terek, a távolban felbukkanó tenger.

A helynek Fanad Head a neve – pontosan az a hely, ahová vágytam. Máris érzem, hogy lassan ellazulnak az izmaim.

– Ajjaj, valaki bajban van! – jegyzem meg Maxnek, amikor észreveszem a keskeny út mellett parkoló gépkocsit nyitott motorháztetővel. Örülök, hogy ezúttal nem én kerültem slamasztikába, ráadásul ilyen dermesztően hideg időben. Állítólag később havazni is fog. Először ónos eső, aztán hó, ami eltart jó néhány napig.

Szöget üt a fejembe, vajon hány éves korában kezd az ember az időjárás-előrejelzések megszállottja lenni? Csak nem valamiféle kapuzárási pánik tört rám, hogy megpróbálok úgy tenni, mintha nem is karácsony lenne, miközben az időjárás-előrejelzést bújom, ahogy régen apám?

Lelassítok, szinte már lépésben megyek; egy nőn akad meg a tekintetem, a kezében hatalmas sárga golfesernyő, előrehajolva a motort vizsgálja, egyik lábát hátranyújtja a levegőbe – magas sarkú csizmát visel –, miközben bámulatosan ügyesen egyensúlyoz a másikon.

Muszáj megállnom. Kétségkívül veszélyes manőver ezeken a keskeny utakon félrehúzódni, de nem játszhatom el, hogy észre se vettem, és nem nyomhatom tovább a gázt.

Hirtelen ismerős hang szólal meg a fejemben a múltból.

Az isten szerelmére, hajts tovább, Charlie! Nem bánhatsz mindenkivel úgy, mintha irgalmas szamaritánus volnál. Mr. Jóvágású, Mr. Elbűvölő, Mr. Örökké Más Bajával Törődő! Nem csoda, hogy mindenhonnan elkésünk. Nem a te dolgod.

Úgy teszek, ahogy korábban is mindig.

Eleresztem a fülem mellett a csipkelődő megjegyzést.

Balra indexelek, és lehúzódom a parkoló kocsi mögé. Hátranyúlok, előkotrom az esőkabátomat, és a fejemre borítom. Bezárom az ajtókat, nehogy Max valahogy kiszökjön, és rohangálni kezdjen a kanyargós úton. A lerobbant autóhoz trappolok.

Nem hozhatsz rendbe mindent és mindenkit, Charlie. Egyszer az életben összpontosíts arra, ami igazán számít, ahelyett hogy meg akarnád váltani a világot!

– Segíthetek? – érdeklődöm a zuhogó esőt túlharsogva, továbbra is a fejem fölé tartva az esőkabátomat, de a nő elsőre nem hallja meg a kérdésemet. – Hahó!

Felém fordul, az arcán kissé zavart, de határozottságot tükröző kifejezés, mindkét orcáján elkenődött olajfoltok – éles ellentétet képezve élénkpiros rúzsával, bő ujjú zöld ruhájával és kék kabátjával. Külsejével – hosszú hajával, vintage ruházatával – inkább egy előkelő partin lenne a helye, nem pedig az út szélén, használhatatlanná vált gépkocsijával az eső áztatta Donegalban.

– Nem éppen eszményi az időjárás arra, hogy lerobbanjon – bököm ki. Mihelyt elhagyják a számat a szavak, rögtön tudom, hogy bugyutaságot mondtam.

– Sosem eszményi, ha az ember autója meghibásodik – válaszolja, egyik kezével a helyére illesztve az olajsapkát, a másikban az esernyőt egyensúlyozva. – Azt hiszem, a generátor nyűgösködik, de amikor megálltam, észrevettem, hogy fel kell töltenem a motort is olajjal. Éppenséggel nem erre vágytam, amikor elindultam…

– Tessék? – kiabálom túl a csapkodó eső robaját, mivel nem értettem a mondat végét.

– Ó, semmi! – feleli, ezúttal hangosabban, elharapva a mondatot, mintha már egyébként is túl sokat árult volna el. A távolban megpillantom a híres világítótorony csúcsát. Csak néhányszor jártam errefelé, de ez a látvány mindig jobb kedvre derít.

A nő most először fordul szembe velem. Sűrűn pislog, hogy lerázza szempillájáról a kósza esőcseppeket, amelyek aztán végiggördülnek ámulatba ejtően szép – más jelzővel le sem lehetne írni – arcán. Az olajfoltoktól eltekintve kifogástalan a megjelenése, legalábbis ahhoz képest, hogy kíméletlenül szakadó esőben kellett kiszállnia az autójából. Úgy fest, mint egy tündöklő szivárvány a szürke égbolton, a tekintete ugyanakkor magabiztosságot sugároz, ami egy csapásra belém tudná fojtani a szót.

– Akkor hát öröm az ürömben… – mondom, de egyre nevetségesebbnek érzem magam.

– Tessék?!

– Hát a motorprobléma… – Ide-oda topogok, a csizmás lábam a pocsolyákban tocsog. – Nem éppen ideális ilyen körülmények között vezetni, sőt kifejezetten veszélyes.

Úgy néz rám, mintha hirtelenjében szarvakat növesztettem volna.

– Akárhogy is, úgy látom, kézben tartja a helyzetet – fűzöm hozzá gyorsan, azt kívánva, hogy most az egyszer bárcsak hallgattam volna a fejemben megszólaló hangra, és nem törődtem volna másnak a bajával.

– Pontosan – szögezi le, majd lecsukja a motorháztetőt. Egyik kezét a csípőjére helyezi, hogy nyomatékot adjon a mondanivalójának, bár a mozdulattól tagadhatatlanul olajfoltos lesz a drágának tűnő kabátja. – Azt gondolta, hogy segítségre van szükségem a probléma elhárításához, csak azért, mert nő vagyok, igaz? A rúzsomból vagy a magas sarkú csizmámból következtetett erre?

Nevetésben tör ki, de inkább gúny szűrődik ki belőle, nem pedig humor. Válaszként motyogok valamit. Hosszú, nedves hajam az arcomhoz tapad, az arcom ég a szégyentől. Legutoljára iskolás koromban esett meg velem ilyesmi.

– Te jó ég, dehogyis! – bököm ki végül, sötétkék esőkabátom kapucniját a fejemre húzva. Lehet, hogy nincsenek olajfoltok az arcomon meg a ruhámon, de biztos vagyok benne, hogy mostanra bőrig átáztam régi farmeremben és szürke pólómban. Észreveszem, hogy a karomat borító tetoválást nézi, kissé félrehajtva a fejét. – Egy másodpercre sem fordult meg ilyesmi a fejemben. Azért álltam meg, hogy megnézzem…

– Nos, köszönöm, de mindent megoldottam – szakít félbe. Egy papír zsebkendőbe törli a kezét, miközben a jobb vállán egyensúlyozza a sárga golfernyőt. – Oké, jobb, ha indulok tovább. Időben oda kell érnem.

– Bárhová is megy, vigyázzon magára!

Előre megmondtam, hallom a szemrehányó szavakat a múltból. Kínos egy helyzet. Mikor fogod már fel végre? Nem menthetsz meg mindenkit, Charlie! Az isten szerelmére, tartogasd az erődet a napi munkádra.

Miután visszakanyarodom az úttestre, hátrapillantok a nőre, aki a kocsijában ülve igyekszik rendbe szedni magát. A világítótorony és a szomszédos település felé veszem az irányt, bízva abban, hogy két héten át élvezhetem a magányt és a csendet.

Nagyobb szükségem van rá, mint gondoltam.

Amikor a barátom, Niall megemlítette ezt az eldugott donegali házikót, valóban nem túlzott.

Minden erőmmel azon vagyok, hogy pontosan kövessem a GPS útmutatását, amely kétségkívül „festői” útvonalra irányított, de arra nem számítottam, hogy ennyire félreeső helyre visz.

De hát végül is Donegalban vagyok, nyugtatom magam. Ha azt írják, hogy félreeső hely, akkor valóban az. Előzőleg a zöld összes árnyalatában játszó mezők mellett haladtam el, lélegzetelállító, sziklás hegyi utakon kanyarogtam, amelyek még a legcinikusabb embert is csodálatra késztették volna, menet közben többször is ellenőriztem, hogy a helyes utat követem-e.

Miután magam mögött hagyom a kígyózó hegyi utakat, amelyek mintha sosem érnének véget, a kilátást, ami a tengerre nyílik – tiszta, napsütéses napon maga lehet a mennyország –, meg az elkóborolt juhot, amely hirtelen fékezésre kényszerít, egy takaros, kicsiny faluba érkezünk: néhány pasztellszínű épület, nádfedeles pub és vendéglő, kávézó, kézművesbolt, egy meglehetősen díszes templom, előtte jászollal. És mindezek fölött egy tökéletesen formás karácsonyfa őrködik.

– Végre megérkeztünk a civilizált világba, Max – mondom a hű társamnak, aki az út nagy részében rendkívül békésen, illemtudóan viselkedett, eltekintve attól a késztetésétől, hogy valamilyen megfejthetetlen okból kifolyólag ugatni kezdjen minden kereszteződésben. – Á, pontosan erről álmodtam!

A települést elhagyva jobbra kanyarodom egy keskeny dűlőútra, amely egyre szűkösebbé és rázósabbá válik a kátyúktól, ahogy haladunk előre. Keresztülhajtok a szarvasmarhák elkóborolását gátló, keresztben lefektetett fémrostélyon, eldöcögök néhány galagonyabokor mellett, és egyszer csak felbukkan előttünk a ház, amely az otthonuk lesz a következő két hétben. Leeresztem az ablakomat egy nyúlfarknyi időre, vajon idehallatszik-e a tenger morajlása, amely úgy terpeszkedik a messzi távolban, mint egy sötétkék takaró.

Igen, hallom a hullámok zúgását. A szívem nagyot dobban az elém táruló látványtól.

A ház falát fehérre meszelték, a sarkait legömbölyítették, a tolóablakok zöldes színűek, a vastag zsúptető csúnyán nyírt frizurára hasonlít, akárcsak a falubeli pubé, az épület közepén élénkpiros ajtó virít.

A házikó előtt egy sötétszürke furgon parkol, feltehetően Marioné, a tulajdonosé, akivel megbeszéltem, hogy ma reggel itt találkozunk, hogy felhívja a figyelmemet az immáron – miként közölte – harmadik nemzedéket kiszolgáló ház néhány „furcsaságára”. Egy kicsit késve érkeztem, valószínűleg azért, mert megálltam segíteni az idegennek, de nem annyira, hogy túlzásba vigyem a mentegetőzést. Annyit már megtapasztaltam az életben, hogy hasonló helyzetek mindenkivel előfordulnak. Szóra sem érdemes, ha valaki pár perccel előbb vagy később érkezik.

Leparkolom az autómat – szerencsére az eső valamelyest alábbhagyott, bár kiterjedt, vastag, karfiol alakú felhők szállnak felettünk alacsonyan, azzal fenyegetve, hogy bármikor elkezdhet havazni –, majd Maxet a kocsiban hagyva elindulok, hogy üdvözöljem a házigazdát.

– Charlie-hoz van szerencsém, ugye? Üdvözlöm a Seaview Cottage-ban! – kiált oda nekem, amikor kitárja előttem a piros bejárati ajtót. – Fáradjon beljebb, hadd vezessem körbe! Hála istennek, már korábban begyújtottam. Teljesen átázott, kedvesem!

Felsétálok a keskeny, kaviccsal borított ösvényen, hogy kezet foghassak vele; kétoldalt kert, vadon termő virágokkal, növényekkel, zöldségekkel és füves mezsgyével. A frissen sült tészta illatából és a ropogó tőzeg átható szagából ítélve komoly erőfeszítést tett, hogy megfelelőképpen fogadhasson. Pirospozsgás arcú, ősz haja bubifrizurára vágva. Vastag gyapjúpulóvert visel, szívélyes mosolya melegséget sugároz, amitől tüstént otthonosan érzem magam.

– Marion, ugye? – kérdezem, mire bólint. Előrenyújtom a kezem, ő azonban némileg suta mozdulattal a könyökét kínálja fel. – El sem tudja képzelni, mennyire várom már, hogy eltöltsek itt egy kis időt, csak én és Max a természet szelíd neszei között. Köszönöm, hogy valahogy beszorított.

Marionnak nem kis elégtételül szolgál, hogy a tulajdonát képező birtok az összes igényemet kielégíti.

– Nos, Niall bizonyára igen kedvező képet festett a házról – mondja. – Feltételezem, nem lehetett könnyű. Remélem, már jól van. Nem kevés problémával kellett megküzdenie, de szerencsére örök barátra lelt Niallban. Rettentően jólelkű fickó.

Elkerekedik a szemem, ahogy azon tűnődöm, vajon mit mesélt rólam Niall, hogy meggyőzze az asszonyt, hadd béreljem ki a házat. Észreveszem, hogy a lerobbant autóval bajlódott nőhöz hasonlóan ő is szemügyre veszi a karomon lévő tetoválásokat, a kócos hajamat és a már-már hanyag öltözékemet. Egy póló nem éppen ideális viselet ebben az időben.

– Igen, Niall-lal még az óvodában ismerkedtünk meg, és az bizony nem tegnap volt.

– Be kell vallanom, másra számítottam – jegyzi meg némi éllel, mire felvonom a szemöldököm.

– Bízom benne, hogy jó értelemben.

– Igen – válaszolja csillogó szemmel. – Niall azt mondta, maga csendes, visszafogott fickó. Következésképpen egészen más kép alakult ki bennem, ami alátámasztja, hogy nem szabad elhamarkodottan ítélkeznünk. De igen, jó értelemben jegyeztem meg.

– Ööö, köszönöm… Azt hiszem.

A füle mögé simít egy őszes hajtincset, és egy másodperccel hosszabban néz a szemembe.

Ha szokásos formámban volnék, még élvezném is, hogy flörtölni próbál velem. Talán nem is nézek ki olyan ziláltan.

Marion felocsúdik, és bevezet a konyhába, ahol egy mély, négyszögletes, fehér porcelánmosogató, kékre festett konyhaszekrény és – ahogy sejtettem – frissen sült, még forró scone-ok tűnnek a szemem elé az asztalra terített kockás konyharuhán lévő tálcán.

Mozifilmbe illő látvány.

– Olyan… hűha… otthonos az egész!

– Mi tagadás! – válaszolja Marion, és összekulcsolja a két kezét, miközben a munkája gyümölcsét szemléli. – És őszintén be kell vallanom, nem mindenkinek adnám ki a házat szezonon kívül, de amikor Niall elmesélte, mi történt önnel, nem tudtam nemet mondani.

– Á!

– De ne is foglalkozzon vele! Hadd soroljam el, mire kell ügyelnie, amíg itt van. Ez egy régi vidéki ház, ennek ellenére minden működik benne, leszámítva néhány apróbb hibát, amit a telefonban említettem – folytatja. – Például a hátsó ajtót erősen meg kell rántani, hogy becsukódjon, majd megmutatom, hogyan. Kint, a teraszon talál egy pár túrabakancsot meg egy hátizsákot, ha netán kirándulni támad kedve. A ház mögött van egy jakuzzi. Ó, ami a fűtést illeti… Nos, legalább háromszor meg kell nyomnia a fűtésgombot, ha azt szeretné, hogy beinduljon. Ha az sem használ, akkor csapjon rá.

Összevonom a szemöldökömet.

– Ne túl erősen persze, de biztosan érti, mire céloztam – magyarázza, miközben a tekintete újra megakad a tetoválásaimon, és hosszabban elidőzik rajtuk, mint kellene. – Oké, hol is tartottunk? A kert aljában van egy kiskapu, ami egy gyönyörű erdőbe nyílik, az évnek ebben az időszakában kész élvezet a fák között barangolni. Maga a kert biztonságos, ám a sövénykerítésen található néhány, némi kutakodással könnyen felderíthető rés, szóval ügyeljen a kutyára, ha szeret elcsatangolni.

– Meghiszem azt!

– A zuhanyból pedig kifogyhat a meleg víz, ha nem… Ó! Kérem, várjon egy percet! – szakítja félbe a mondatot, amikor egy érkező autó zajára leszünk figyelmesek. – Vár valakit?

A bejárati ajtó felé fordul.

– Nem, senkit – felelem. Érdeklődésemet teljes egészében leköti a ház mögött húzódó erdő. A környék a mennyország egy parányi szeletére emlékeztet: elölről a távolban felcsillanó tengerre nyílik kilátás, hátul sűrű erdő veszi körbe a birtokot. – Hogy őszinte legyek, a legkevésbé sem hiányzik mások jelenléte.

A becsapódó kocsiajtó zajára Marion végigsiet a bejárathoz vezető, fapadlójú folyosón. Menet közben beletörli a kezét egy konyharuhába, és magában halkan motyog.

– Nos, én sem vártam senkit. Ez egy zsákutca, úgyhogy elképzelhető, hogy valaki eltévesztette a kanyart. Megesik olykor.

A nyomába eredek, a tudatára ébredve, hogy a váratlan vendég akár veszélyes is lehet, de mielőtt még Marion elérné az ajtót, az kitárul, és egy vörös hajú férfi lép be rajta színben azonos, lenyűgöző, sűrű szakállal az arcán.

A háta kissé hajlott, mintha csak a vállán cipelné a világ összes terhét, a ruházata láttán bálban érzem magam, kifogástalan öltözékben.

– Marion?!

– Rusty?!

– Mi a fene folyik itt? – kérdezi a férfi beljebb lépve, mintha csak övé volna a ház. Hirtelen kapcsolok: valójában ő lehet a tulajdonos!

Megítélésem szerint közel lehet a hatvanhoz; egy keki színű nagykabátot, kék kockás inget, lötyögő, jobb napokat is látott farmert visel, az arcán őszinte zavar. Kővé dermed, amikor észrevesz, aztán tanácstalansággal és kétségbeesettséggel vegyes tekintettel bámul rám.

– Mi az ördögöt keresel itt, Rusty? – sziszegi Marion összeszorított fogakkal, színlelt mosollyal az arcán. – Már vége a szezonnak!

– Ez az én házam. Nem gondoltam, hogy előre egyeztetett időpontra van szükségem.

– Ez a mi házunk, mivel harmincvalahány éve házasok vagyunk – javítja ki Marion. Eszembe jut, hogy talán mindketten megfeledkeztek arról: én is itt vagyok. – Mostanában nemigen jársz errefelé, kivéve, ha valamiért muszáj tiszteletedet tenned. Mi a gond?

Esetleg ki kellene mentenem magam, vagy megjátszani, hogy vécére kell mennem, vagy valami hasonlót bedobni. Átkozottul kínos helyzet. Rusty egyfolytában a vörös szakállát simogatja, amelybe – most, hogy közelebbről is szemügyre tudom venni – ezüst pöttyök keverednek. Figyelembe véve a felesége és a közte kialakult fagyos viszonyt, csodálkozom rajta, hogy egyáltalán vannak még vörös hajszálak a fején.

– Azért jöttem, hogy ellenőrizzem… ööö, pusztán azért vagyok itt, hogy… Ugyanezt én is megkérdezhetném tőled, Marion – kerülgeti a forró kását. – Mit keresel itt?

Mély benyomást gyakorol rám, milyen ügyesen kitért a válaszadás elől.

– Körbevezetem a vendégemet a házban – közli Marion, ismét a füle mögé simítva egy rövidre vágott hajtincset.

– Csakhogy karácsonyra nem adjuk ki a házat!

– Igen, igen, tudom, de most az egyszer kivételt tettem. Ő itt Charlie. Niall barátja, aki rendszeresen kibérli a házat, bár te senkit sem ismersz a vendégeink közül. Szóval most az egyszer úgy döntöttem, hogy kivételt teszek. Itt szeretné tölteni a karácsonyt.

Rusty arca megvonaglik, aztán mind a hárman az ablak felé fordulunk, amikor egy újabb autó is beáll az udvarba. Eszembe jut, hogy Max még mindig a kocsiban van, úgyhogy megpróbálok a bejárati ajtóhoz férkőzni, hogy kisurranjak rajta, és kiengedjem a barátomat, amíg a tulajdonosok tisztázzák egymás között, ami a lelküket nyomja, ám Rusty elállja az utam, mint egy ziháló házőrző kutya.

– Akadhat egy kis probléma a nagylelkűségeddel – ötöl-hatol a kezét tördelve. – Tudniillik én is hasonló kivételt tettem egy vendégemmel, persze csak most az egyszer. Én is előjegyeztem valakit erre az időszakra, és mint hallhattad, épp most érkezett meg.

– Egy vendégeddel? Rusty!

– Nos, honnan tudhattam volna, hogy kiadod valakinek a házat karácsonykor? – vág vissza Rusty azonnal. – Esetleg beszélhetnénk egymással egy kicsit gyakrabban, ahelyett hogy…

– Ó, nem, ez kifogásnak sem jó! – szögezi le Marion, a hangját felemelve, miközben a férjéé elhal. Összefonja a két karját. – Hogy merészelsz a hátam mögött szervezkedni? Ez annyira jellemző rád, Rusty Quinn. Tipikus!

A fülemet megüti egy kocsiajtó csattanása, miközben ők ketten lankadatlanul tovább perlekednek. Kibújik belőlem a terapeuta, és anélkül, hogy végiggondolnám, megosztom velük a véleményemet.

– Elnézést, hogy közbeszólok. Tudom, hogy csak most találkoztunk, de nekem úgy tűnik, hogy mindketten a másik háta mögött cselekedtek – bököm ki. – Ennek oka valóban lehet a kommunikáció hiánya, ám ebben kétségkívül mindketten hibásak.

Rám meresztik a szemüket, majd egymásra bámulnak, mintegy elismerve, hogy talán igazam lehet, ami természetesen nem jelenti azt, hogy bármelyikük is hajlandó volna leszállni a magas lóról. Abban pillanatban felbukkan a másik vendég az ajtóban.

– Ó, üdv ismét! – biccent felém kábultan. Most már négyen meredünk egymásra zavartan. – Mi folyik itt? Azt hittem, hogy az idejövetelemet titokban kell…

– Rose?! – szólal meg Marion. Az arcára, finoman szólva, halovány undor ül ki.

– Ööö… Helló, Marion! Nem számítottam rá, hogy fogadóbizottság üdvözöl majd – hebegi a meghökkent jövevény.

Rusty a kezébe temeti az arcát, Marion pedig összeszorított fogakkal, utálkozva bámulja a plafont.

– Ez aztán igencsak kínos! – sziszegi. Felháborodásában kis híján redőkbe gyűrődik az arca. – Roppant kínos, mit ne mondjak!

Az új vendég nem más, mint a nő a sárga esernyőjével, a lerobbant autójával és az arcán elkenődött olajfoltokkal. Az eredetileg makulátlan, kék kabátja szürke árnyalatot öltött az egyik zsebe körül, a rúzs az ajkán azonban még most is hibátlan, és továbbra is úgy néz ki, mint aki egy másik korból lépett elő.

– Úgy vélem, tartozol némi magyarázattal! – csattan fel Marion, aki zord tekintetet vet a férjére, majd körbenéz. – Mi a francot keres ő itt?

Rusty igyekszik diplomatikusan válaszolni, amely képességnek a felesége szemlátomást híján van.

– Oké, szükségtelen kiborulni – javasolja gyengéden, és összedörzsöli a két érdes, viharvert kezét. Olajszag árad belőle. Beljebb lép, közelebb hozzám. – Szóval… akkor… nos, miért nem megyünk be mindnyájan, és beszéljük meg, hogyan lehetne megoldani ezt a helyzetet?

– Úgy vélem, ez remek ötlet – értek vele egyet.

– Odateszem forrni a teavizet – közli Marion, és előremegy a konyhába. – De a teát te szolgálod fel, Rusty!

– Nagyon szívesen elfogadnék egy csésze kávét – szólal meg az elbűvölő nő, miközben kibújik a kabátjából.

– A helyedben nem erőltetném, Rose – súgja Rusty a fülébe, mire az új vendég a szemét forgatja. – Ne feszítsük túl a húrt, fontos, hogy higgadtan, barátságos hangnemben tudjunk beszélni egymással. Higgadtan, barátságos hangnemben.

Felém fordul, majd hosszan, keservesen kifújja a levegőt, mintha a lábujjából jönne, miközben követi a szemmel láthatóan kíméletet nem ismerő, könyörtelen feleségét a konyhába.

Azt hiszem, kedvelem Rustyt, ám bármennyire rokonszenves is, nem fogok lemondani a házról a kettős foglalás miatt.

Az elmúlt hetekben csak az tartott életben, hogy idejöhessek. Szükségem van rá, különben egyszer s mindenkorra összeomlok.

Senki kedvéért nem adom fel.

Néhány perc elteltével mind a négyen a kandallóban táncoló tűz mellett ülünk Seaview Cottage virágokkal díszített nappalijában; a feszültség miatt úgy érzem, mintha a falak egyre szorosabban vennének körbe minket, olyannyira, hogy a mellkasomban újra hevesen ver a szívem, pedig ez hetek óta nem fordult elő – tökéletes emlékeztető arra, miért akartam mindenáron egyedül kibérelni a vendégházat.

Túlságosan is kimerült vagyok a vég nélküli vitatkozáshoz, ezért inkább a háttérbe húzódom. Nem mintha szóhoz jutottam volna, még ha meg is próbálom, a csatát legfőképpen Marion és Rose vívja, az előbbi a krémszínű, az utóbbi a kék kanapén ülve. Ezt a taktikát terapeutaként sajátítottam el: előbb figyelj és hallgass, utána tiéd a szószék, hogy kifejtsd a véleményedet.

– Én pedig egyenesen Dublinból vezettem idáig egy hihetetlenül eleven és türelmetlen kutya társaságában – esedezik Rose; így próbál meggyőző érvvel szolgálni, miért neki kellene megkapnia a vendégházat karácsonyra, nem pedig nekem. – Pokoli volt az út. A teljesítőképességem határait feszegettem. Maga egyébiránt honnan jött?

Ó, ezt tőlem kérdi.

– Belfastból – felelem.

– Szóval a közelből, csak végig kellett hajtania az úton – mondja olyan hangon, mintha pluszpont járna érte.

– Nem hiszem, hogy távolsági versenyt vívunk – jelentem ki, bár nem vagyok benne biztos, hogy azt akartam, hallja is.

– Talán nem, de kizárólag itt tudom átvészelni a karácsonyt, ezért hajlok arra, hogy még a távolságot is a javamra fordítsam – szögezi le. – A kabátom valószínűleg tönkrement, akár ki is dobhatom. Az autóm lerobbant pár kilométerre a várostól, és legalább egy félóráig kellett bajlódnom vele az út szélén a zuhogó esőben. És mindezek után azt akarja lenyomni a torkomon, hogy haza kell mennem?

– Nem akarok én semmit sem lenyomni a torkán – válaszolom. Miután előadta az érveit, én is kezdem bemelegíteni a motort. – Én csak annyit tudok, hogy maradok, és kész…

Kísértést érzek, hogy az arcába vágjam, én voltam itt előbb, de az meglehetősen gyerekesen hangzana, úgyhogy inkább nem teszem.

– Sajnálom, Rose, de egész egyszerűen nem maradhatsz itt – közli vele Marion, mielőtt a férje megszólalhatna. Az együttérzés teljes hiánya meglepetés számomra, figyelembe véve Rose őszinte, meggyőző szavait. – Rusty átnyúlt a fejem fölött, vagyis az egyetlen lehetőséged az, hogy hazamész, kivéve persze, ha hajlandó vagy keresni magadnak egy szabad szállást valahol a közelben. Adhatok pár telefonszámot…

– Ahhoz már késő van, hogy telefonszámokkal bajlódjam – utasítja vissza a felajánlást Rose csüggedt hangon, bár még nem adta fel a harcot. – Már mindenütt próbálkoztam, mielőtt üzentem volna Rustynak, de még egy üres hotelszobát sem találtam a karácsony előtti időszakra, nemhogy egy vendégházat, ahol kutyákat is szívesen látnak!

Marionban van annyi tisztesség, hogy felsóhajtson.

– Nézd, nagyon megalázó helyzetet teremtett ez a kettős foglalás, ami sosem szokott előfordulni a gyakorlatunkban – mentegetőzik –, ezért foglalkozom inkább én az itteni ügyekkel, nem pedig a férjem. Nagyon sajnálom, őszintén mondom, de tartok tőle, hogy nincs más megoldás, hacsak Rusty elő nem tud rukkolni valamivel.

Rusty felvonja a szemöldökét, majd a plafonra emeli a tekintetét. Lerí róla, hogy a legszívesebben menten elhúzná a csíkot.

– Úgy tűnik, nem tud. Sajnálom, Rose! – vonja le a következtetést Marion. – Hidd el, komolyan mondom. És biztosíthatlak, többet ilyesmi nem fog előfordulni.

– Hát… Feltételezem, akkor ennyi volt – mormolja Rose. Beharapja az alsó ajkát, és megvonja a vállát. – El tudom viselni a vereséget. Nem vagyok túl büszke, és nem vagyok annyira kétségbeesett sem, hogy könyörögjek. Rögtön útnak is indulok, mielőtt még rosszabbra fordulna az időjárás. Köszönöm, hogy megpróbáltál befogadni, Rusty. Majd legközelebb, rendben?

– Ó, Rose!

Rusty olyan képet vág, mint aki menten elsírja magát. Nehézkesen felemelkedik a helyéről.

– Semmi gond – csitítgatja a nő. – Tiszta szívből remélem, hogy nem okoztam gondot kettőtök között. Az utolsó pillanatban döntöttem úgy, hogy itt keresek szállást, ezért indulok is vissza oda, ahonnan jöttem. Mindenféleképpen köszönöm. Kellemes karácsonyt mindenkinek!

Feláll, foltos kabátját a hóna alá szorítja, megigazítja a buggyos ruháját, majd az állát előreszegezve a nappali ajtaja felé indul.

– Hacsak…

Á, már megint! Charlie, a hős, a nap megmentője. Hagyd a csudába!

– Mit az? – érdeklődik Marion, két keze a csípőjén.

– Hacsak? – néz rám Rusty is.

– Hacsak nem osztjuk meg egymással a házat. Vagyis maradunk mindketten – javaslom. Aztán rádöbbenek, hogy a másodperc törtrészénél hosszabban én magam sem gondoltam végig a dolgot. – Ez megoldás lehet, nem? Nyilvánvalóan igényel némi szervezést, hogy ne akadályozzuk egymást, de…

– Megosztani? – ismétli Marion fölöttébb udvarias kacaj kíséretében. – Megosztani? Charlie, kedvesem, még körbe sem vezettem rendesen!

– Az igaz, de…

– Nem, nem, nem! Csupán egy hálószoba van, vagyis nemigen lehet mit megosztani. – Az arca elkomorul. – És, ami a lényeg, még csak nem is ismerik egymást. Nem hiszem, hogy bármelyikük is erre vágyna, nemde? Azért jöttek ide, mert kényelemre és magányra áhítoztak, nem pedig arra, hogy összeköltözzenek egy idegennel.

Rose rám néz, nem tarthat tovább egy másodpercnél, mégis látok valamit fellobbanni a tekintetében, ami távolról sem emlékeztet arra a magabiztos, független nőre, akivel az út szélén akadtam össze, de még csak nem is azt a bátor magatartást tükrözi, amelyet tanúsított, miután kiadták az útját.

– Köszönöm, de azt hiszem, Marionnak igaza van – mondja határozott, erős hangon, éles ellentéteként annak, amiről csillogó zöld szeme árulkodott az előbb. – Legyen kellemes az itt-tartózkodása, Charlie! Ez egy különleges hely, és nagyon kedves magától, hogy felajánlotta, osszuk meg. A szerencsén múlott, hogy előbb ért ide. Élvezze hát ki!

Rustyra pillantok, aki lesütött szemmel a bakancsát bámulja, amelynek szabadon lóg az egyik fűzője.

– Szervusz, Rose! – búcsúzik el a nőtől, miközben lehajol, hogy megkösse a fűzőt. De a nő már odakint van.

Nem sokkal később hallom, hogy harmadszorra sikerül beindítania az autó motorját. Méltóságteljesen távozott, rosszindulat és gúnyolódás nélkül. Fogalmam sincs, én képes lettem volna-e rá.

– Beszélnünk kell – szólal meg egyszerre Marion és Rusty.

A férfin látszik, hogy mindjárt felrobban, Marion pedig az ablaknál járkál fel-alá összefont karral.

– Megyek, és behozom a holmimat.

Kilépek az ajtón, enyhén mardosó bűntudattal. Alig teszem ki a lábam, Rusty elviharzik mellettem, beugrik a kisteherautójába, tövig nyomja a gázt, és nyikorgó kerekekkel, bűzös füstöt lövellve elszáguld. Belesek a ház ablakán, és látom, hogy Marion a szemét törölgeti a kandallópárkány fölötti tükörbe nézve.

– Gyere, haver, menjünk be, hogy felmelegedhess a tűznél! – szólok Maxnek, aki több volt, mint türelmes, mialatt elsimítottuk a meglehetősen kényelmetlen helyzetet, amellyel a szabadságunk indult Seaview Cottage-ban. – Nem a mi hibánk, most pedig itt vagyunk kettesben. Akár ki is élvezhetjük ezt az időt.

Max kipattan az anyósülésről, ahol hagytam, és a nyitva maradt bejárati ajtó felé rohan. Elég időt hagy nekem arra, hogy megálljak, és ténylegesen szemügyre vegyem a házat.

A zsúptetőre hulló apró hópelyhekbe elmerülve rám tör az érzés, hogy ez valóban egy különleges hely, ahogy Rose fogalmazott.

Becsukom a szemem, és hallom a tenger vad hullámainak a zúgását; az interneten olvasható leírás szerint a part csupán egy kőhajításra van innen. Úgy vélem, a valóságban még közelebb lehet, nem messzebb egy rövid sétánál. Amennyire igyekszem befogadni ezt az új, békés környezetet, legalább annyira nem tudom elhessegetni magamtól a képet, amint Rose Dublin felé robog az országúton, és egyre távolabb kerül ettől a varázslatos helytől.

A magam esetéből kiindulva jól ismerem azt a fajta szomorúságot, amely arra ösztönöz valakit, hogy egyedül töltse a karácsonyi ünnepeket. Kíváncsi vagyok, vajon őt mi késztette erre. Minél hosszabb ideig töröm rajta a fejem, annál erősebb bennem az indíttatás, hogy a nyomába eredjek. Elképzelem, ahogy integetek neki, hogy álljon meg, aztán addig győzködöm, amíg bele nem egyezik, hogy maradjon ő is, még ha egyikünknek sem ez volt az eredeti szándéka.

Vibrálni kezd a mobilom, mire az agyam szülte kép darabokra hullik. Mondanom sem kell, Helena az.

Ott vagy már? Milyen a hely? Max hogy bírta?

Várom a fotókat!

Küldj néhányat minél hamarabb, kérlek!

Tényleg tetszett az új szerelésem?

Ha mégsem, akkor lecserélhetem.

A fenébe az egésszel!

Borzasztóan sajnálom, hogy veszítettél, Rose, de tényleg rohadtul nagy szükségem van arra, hogy egyedül töltsem a karácsonyt. Van, aki győz, van, aki veszít.

Most pedig eljött az ideje, hogy megkóstoljam azokat a frissen sült scone-okat.