Copyright © 2026 Disney Enterprises, Inc. All rights reserved.

Kiadta a Manó Könyvek Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja, 2026

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.disney.manokonyvek.hu

A kiadásért felel a kiadó ügyvezető igazgatója.

Minden jog fenntartva.

Eredeti cím: Nobody gets left behind

Fordította: Szatmári Szilárd

Felelős szerkesztő: Vidák Réka

Olvasószerkesztő: Görgényi Anna

Műszaki vezető: Baranyai Zsuzsanna

Nyomdai előkészítés: Kaposvári Zsolt

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette: Takács Gábor

ISBN: 978-963-584-929-1

Az én ’ohanámnak. Mélységes szeretettel.

K. K.

PROLÓGUS

Nani

Még mindig nem értek haza a szülei.

Nani az órát bámulta. Csak úgy peregtek a percek. Nemrég ért haza az iskolából, és a nappali padlóján már ki is terítette a biológialeckéjét. Egy sejt ábrája várta, hogy végre befejezze. Nani azonban idegesen harapdálta az ajkát, miközben ceruzáját a család megfakult, foszladozó szőnyegén kopogtatta.

Ma találkozik az újszülött kishúgával. Az apja úgy két órája telefonált, hogy egy órán belül érkeznek. De késtek.

Már megint.

Az üres nappalit csak Nani sóhaja töltötte be. Amióta szülei bejelentették a kishúga érkezését, egyre gyakrabban késtek a szülői értekezletekről, a szörfversenyeiről és a hulatáncos előadásairól.

Egy új családtag rengeteg munkával jár. Mindenki ezt hajtogatta az örömhír hallatán. Nani viszont titkon azt remélte, hogy talán a dolgok visszaállnak a régi kerékvágásba, ha végre megérkezik a kisbaba.

Hát tévedtem – gondolta Nani csüggedten, majd visszafordult a leckéjéhez és gyorsan beírta a sejt részeit. Aztán megfordította a lapot: újabb ábrák következtek, a sejtosztódás és a sejtszaporodás szakaszai. Újabb pillantást vetett az órára.

Egy testvér mindent megváltoztat – mondta neki múlt héten az egyik osztálytársa, Maile az ebédszünetben. Nekem elhiheted – tette hozzá a szemét forgatva. Bár szükségtelen volt, ugyanis Nani végigkövette, ahogy Maile élete fenekestől felfordult, miután megszülettek az öccsei – az ikrek. Régebben Maile mindig kijárt vele a tengerpartra, egészen addig, amíg a fiúk be nem töltötték a négyet. Mostanában, ha Nani az iskolán kívül is összefutott vele, a két kisöccs árnyékként követte őt mindenhova.

Elhessegette a gondolatot. A leckére kellett volna figyelnie, de az igazság az volt, hogy a sejtosztódás gondolata most egyáltalán nem kötötte le. Kettéválnak, és újabb sejtekké alakulnak. De mi van, ha egy sejt nem akar megváltozni?

Megfeszült az álla. Vajon az ő szülei is rásózzák majd a kishúgát, valahányszor lemegy a partra, ahogy Maile anyja is tette? Csak akkor viszem, ha szörfözni is tud – gondolta makacsul, miközben a ceruzájával babrált. Ismét az órára nézett. A szülei már negyven perce késtek.

Új rekord – jegyezte meg magának, majd bosszúsan ledobta a ceruzát, amikor meghallotta a kulcs fordulását a zárban.

– Anya? Apa?

Már nyílt is az ajtó…

– Szia, Nani – köszönt az apja, egyik kezében egy műanyag zacskóval, a másikban pedig az anyja kórházi táskájával. – Megfognád ezt, kérlek?

– Persze, apa – felelte, majd felpattant. Már nyúlt is a zacskóért, de még mielőtt belenézett volna, már megcsapta az orrát a frissen hozott étel illata. Érezte, ahogy a haragja alábbhagy. Így már érthető volt, miért késtek ennyit. Útközben, Lihuéban valószínűleg megálltak ennivalóért, mielőtt hazavezettek. Nani beleszimatolt, és bekukucskált a zacskóba. Ráadásul a kedvenc helyi kifőzdéjéből hozták.

Elnézem nekik – gondolta Nani, miközben lepakolt a konyhaasztalra. A szülei még indulás előtt hagytak neki némi kotyvalékot a hűtőben, mielőtt elmentek a kórházba. Nani persze mindet megette, de egy darabig biztosan nem vágyott újabb adag mogyoróvajas tésztára. Amikor visszament a nappaliba, az apja épp az anyja mögött zárta be a bejárati ajtót. A karjaiban pedig…

– Készen állsz megismerni a kishúgodat? – kérdezte az apja, miközben az anyja vállára helyezte a kezét.

Nem – érkezett a gondolat pánikszerűen, és a lába mintha gyökeret vert volna a konyha küszöbén. A megfáradt szüleit figyelte. Anyja sötét haja laza, kócos kontyba volt fogva, apja virágmintás inge pedig gyűrötten lógott rajta. Az egyik gombja nyitva maradt. Valószínűleg, ahogy felkapta az inget, sietségében kifelejtette. Ekkor a faképnél hagyott sejtosztódásról szóló feladatlapra pillantott. Nem állok készen – érte utol a felismerés, a lábai mégis ösztönösen megindultak az anyja és a kezében gömbölyödő rózsaszín rongycsomó felé.

– Igen – hallotta, ahogy a szája ellentmond az érzéseinek, miközben a gyomra görcsbe rándult. Talán csak egy rózsaszín takarót hoz anya. Talán nincs is baba, és ez az egész csak valami túlbonyolított tréfa – küszködött a gondolataival Nani fintorogva, bár pontosan tudta, mennyire nevetséges az eszmefuttatása. – Hogyne. Az anyád nyolc hónapon át egy kosárlabdát rejtett a pólója alá, csak hogy megtréfáljon. Teljesen lökött vagy.

Az anyja kissé felé fordította a bepólyált csöppséget. Nani pedig nagyot nyelt, ahogy először megpillantotta az új családtagot.

– Nagyon pici – csúszott ki a száján, és már hallotta is a hangjában a rosszallást, mielőtt visszafoghatta volna magát.

– Baba – jegyezte meg az apja, mintha nem lenne egyértelmű. Nani csak a szemét forgatta.

– Na igen… Olyan, mint egy kis morcos krumpli.

– Ugyan már – legyintett az anyja, mintha a szavait hessegetné el. – Pont így néztél ki te is, amikor megszülettél.

Nani ebben erősen kételkedett. Az újdonsült kishúga egyetlen fekete hajtincse égnek meredt, mintha elektromos töltés rázta volna meg, ráncos babaarca pedig olyan szúrós pillantást vetett rá, amilyet még sosem látott. Nani összeráncolta a homlokát. Vajon minden kisbaba egy morcos öregemberre hasonlít?

Én sem élvezem jobban a helyzetet – sugallta az a szúrós tekintet. Nani közelebb hajolt. Hogy lehet ilyen aprócska a kishúga? Nem csoda, hogy eleinte csak egy rongycsomónak vélte, amikor belépett vele az anyja.

– Biztosan jó babát hoztatok el?

Ekkor a húga ökle hirtelen kiszabadult a takaró alól. Egy határozott mozdulattal Nani felé nyúlt és megragadta egy sötét hajtincsét. Majd tépázni kezdte. Erővel.

– Hé! – kiáltott fel Nani panaszosan, miközben a kishúga szorosan a hajába kapaszkodott, és szemtelenül vigyorgott rá a fogatlan kis szájával, mintha azt mondaná: Kit nevezel te aprócskának? Nani bosszúsan felsóhajtott és kitépte kis kezei közül a haját.

– Neked meg mi bajod?

– Nani! – szóltak rá haragosan a szülei egyöntetűen. Nanit a sírás kerülgette.

– Bocsánat… – mormolta bűnös tekintettel. – De szerintem tényleg rossz babát hoztatok el. Ez olyan…

Az ördögi talán kicsit túlzás lenne egy babára. De a baba kacagott, miközben húzta a haját.

– Egy baba – mondta az anyja halkan, miközben a karjaiban ringatta a húgát. – Még nem tudja, mit csinál.

– És egy darabig még ugyanilyen pici marad – mondta az apja, amitől Nani gyomrát kellemetlen érzés öntötte el. Az ajkába harapott. Jól tudta, hogy örülnie kellene egy új kistestvér érkezésének. De…

Sok időbe telt a szüleinek hazaérni a kórházból. Lihue azért nincs annyira messze. Az étel rendelésével együtt is legfeljebb egy óra alatt haza kellett volna érniük. Majd a szobája trófeás polcára és a szörfversenyeken elért díjakra gondolt.

Az apja nem rakta fel a hónapokkal ezelőtt megvásárolt új polcot, melyet a trófeáknak szántak. A deszka még mindig ott hevert a szoba sarkában. Elhagyatottan és magányosan. Úgy tervezték, hogy majd egy hétvégén együtt felszerelik, de ez még a baba érkezésének híre előtt volt. Attól kezdve az egyre közelgő érkezése folyton a levegőben lebegett, hogy még véletlenül se felejthesse el. Az anyja a legutóbbi versenyét is kihagyta, mindössze azért, mert úton volt a baba. Most, hogy végre megérkezett, el fog egyáltalán menni valaki megnézni, ahogy szörfözik? Egy testvér mindent megváltoztat. Csak úgy üvöltött a fejében Maile figyelmeztetése. Mi van, ha a szülei ezután csak még elfoglaltabbak lesznek?

– Tudom – mondta Nani, miközben próbálta leplezni a rosszallását. De amikor az apja arcáról leolvadt a mosoly, Nani rögtön tudta, hogy nem volt túl sikeres az igyekezete – főleg amikor váratlanul szorosan magához ölelte oldalról.

– Hé, te kis morcos – mondta, és magához szorította Nani vállát, mire a lány kénytelen volt odasimulni hozzá. – Ugye emlékszel, mit jelent az ’ohana?

Nani ezúttal nem leplezte az érzéseit, és összeráncolta a homlokát. Ez valami beugratós kérdés?

– Azt jelenti, hogy család – felelte, és gyanakvó pillantást vetett az apjára, mintha azt kérdezné: minden oké odafent? Majd az apja mély levegőt vett…

Jaj, ne. Az apja épp az egyik hírhedt Pelekai-szentbeszédre készült. Olyan sehová sem tartó intelmekre, melyek annyira jellegzetesek – és rosszak –, hogy akár le is védethetné őket. Vannak, akik egyszerűen gyorsabbak másoknál – mondta neki egyszer egy iskolai futóverseny után, mire Nani csak állt ott, várva a folytatást. De ennyi volt. Később hallotta, ahogy az anyja számonkéri miatta: Ennyi? Nem csoda, hogy semmit nem értett.

Nani most is készenlétben állt, várva apja következő fennkölt életbölcsességnek szánt egysorosát. Tudod, néha változnak a dolgok – már szinte hallotta előre az ünnepélyes szavakat a fejében. Helyette viszont az anyja bökte meg a vállát a másik oldalról.

– Bizony – mondta, és felvonta az egyik sötét szemöldökét. – Na és mit is jelent a család?

Remek – gondolta Nani. – Egy Apa és Anya szentbeszéd. Nani még véletlenül se tudott volna erre kedvesen reagálni.

– Most azt várod, hogy nézzem meg neked a szótárban?

Az anyja szemmel láthatóan nem volt elégedett a válasszal, így aztán gyorsan magára erőltetett egy mosolyt, hátha enyhíteni tud a minden kétséget kizáró szarkasztikus hangnemén. Már csak az hiányzott, hogy emiatt szobafogságot kapjon.

– Mármint… a család az család. A hozzátartozóid.

Az anyja elhúzta a száját. Pont olyan arcot vágott, mint amikor Nani rossz választ ír a leckéjére. Ilyenkor mindig megkocogtatta a ceruzájával a papírt, arra ösztökélve őt, hogy gondolja át még egyszer. Mintha azt kérdezné: Biztos vagy benne, hogy ez a helyes válasz?

– Na és mi a helyzet Lori nénikéddel?

Nani nem értette, hogy jön ő ide. Lori néni? David anyja?

Az utca végében laktak. Lori néni vigyázott rá, ameddig a szülei a kórházban voltak. Előző este áthozta Davidet, meg egy adag haupiát{1}, hogy együtt kanalazzák, miközben megcsinálják a leckét, aztán tévéztek egy kicsit. Persze Lori néni nem az igazi nagynénje. Az anyukája legjobb barátnője volt még a középiskolából, és azután is azok maradtak, hogy mindkettőjüknek gyereke született.

A néni és bácsi egyszerűen olyan megszólítások voltak, melyeket a helyiek használtak az idősebbekre Hawaii szigetén. Naninak ezt még egy új osztálytársnak kellett elmagyaráznia. A fiú a kontinensről költözött Kauaira, és megkérdezte, hogy Nani és David tényleg unokatestvérek-e. Nani annyira kínosan érezte magát, hogy legszívesebben elsüllyedt volna. Azzal a lököttel? Isten ments – mondta, miközben kipirult arcát próbálta rejtegetni.

Elhessegette az emléket, majd visszafordult a szülei várakozó tekintete felé. Jól tudta, mire céloz az anyja.

– Az ’ohana mindenki, aki fontos számunkra. A szomszédok, a közösség és a család.

A szülei büszkeséggel teli arccal bólintottak. Ekkor az apja óvatosan átvette a kishúgát az anyja karjai közül, letérdelt és Nani felé tartotta őt.

– Az ’ohana azt jelenti: család. És a családból senkit nem hagyunk magára, és nem felejtünk – jelentette ki az apja ünnepélyesen.

Senkit nem hagyunk magára. Nani torka összeszorult, ahogy a kishúgára emelte a tekintetét. A szeme csukva volt. Olyan törékeny – gondolta. Az apja azt akarta, hogy a kezébe vegye őt, de…

Mi van, ha elejtem?

– Rajta, köszönj szépen – biztatta az anyja, miközben átkarolta őt.

Amikor az apja ismét felé tartotta a bepólyált húgát, Nani ezúttal nem ellenkezett, és a karjaiba zárta őt. A lány igyekezett úrrá lenni a hirtelen feltörő védelmező ösztönén.

– Hogy hívják?

A szülei elmosolyodtak.

– Lilo.

{1} hagyományos hawaii kókusztejes desszert, pudingszerű édesség