Stefanie D. Lauren

Öltönyös rocksztár

Tartalomjegyzék

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

Köszönetnyilvánítás

©Stefanie D. Lauren, 2024

Szerkesztés: NeylaGrey

Korrektúra: Debreczeny Diána

Borítóterv: Ashley Redwood

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/stefaniedlauren

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2024.

epub ISBN: 978-615-6624-71-0

mobi ISBN: 978-615-6624-72-7

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható,

sokszorosítható vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes

írásbeli engedélye nélkül.

1. fejezet

Eden

Elbambulva nézem a zongorát, ami magányosan áll a bár sarkában, és belekortyolok a kávémba. Hosszú út áll még előttem, de az én döntésem volt, hogy motorral megyek. Szükségem van rá, hogy kiszellőztessem a fejem, mielőtt újra munkába állok. Hogy feldolgozzam mindazt, ami velem történt, ahhoz valószínűleg sokkal több időre lesz szükségem. Csakhogy az nincs. Megfogadtam, hogy végleg befejezem, lezárom a régi életem és újat kezdek, amiben önző módon csakis magammal fogok foglalkozni. Megint naiv voltam; azt hittem, hogy végre magam irányíthatom a sorsomat. Mondhatnám azt is, hogy egy rohadt vicc az egész életem, tragédiákkal fűszerezve.

– Szia, kölyök! Csak nem elővetted a motoros lányt és újra baby leszel? – néz végig a bőrruhámon Mateo.

– Szia. Van más választásom? – húzom le a maradék kávémat. – Egy rockbandához kell mennem. Mégsem mehetek oda virágos ruhában.

– Igaz. Ismered őket? – néz rám különös tekintettel fürkészve.

– Nem, csak a zenéjüket. Anyám állandóan azt hallgatta… most már legalább tudjuk, hogy miért – fintorodom el.

– Sajnálom, kölyök. Végre kezdtél magadra találni – rázza meg a fejét szomorúan. – Felszabadultál anyád után, még ha csúnyán is hangzik, és most…

– Tudom, ne is mondd… úgy látszik, ez a sorsom – sóhajtok fel fájdalmasan. – Nem szabadulok fel soha. Anyám még a sírból is irányítja az életemet.

– Bassza meg! – káromkodja el magát. – Bocs, hogy ezt mondom, de van, aki nem való szülőnek.

– Valaki meg nagyon is – eresztek meg egy félmosolyt a mostohaapámra.

Mateo elmosolyodik, és tovább törölgeti a poharat a pult mögött.

– Mondd, Mateo, te tudtad, hogy ő az apám? A kaszás?

– Nem. Anyád azt mondta, hogy meghalt az apád, mikor pár hónapos voltál – fogja meg a kezemet, ami a pulton fekszik.

– Nekem is – bólogatok.

– Milyen emberek ezek? Milyen szülők azok, akik istent játszanak egy másik emberi lénnyel, aki ráadásul a gyerekük? – bosszankodik tovább. – Mondanám neked, hogy megvolt rá az okuk, de egyszerűen nem találok mentséget a tetteikre.

– Én sem. Figyelj, Mateo, odaadnád a bőröndjeimet nekik, ha eljönnek érte?

– Persze. Meddig maradsz?

– Holnap jön ki az elvonóról. Állítólag két hónap múlva, ha rendben lesz, megkezdik a koncertturnét. Gondolom, addig kellek, de ez mind rajta múlik. Kaszás szerint nem függő, csak néha beszívtak. Állítólag egy csaj miatt véletlenül túladagolta magát. Hiszem, ha látom. Túl szép, hogy igaz legyen.

– Ugye tudod, hogy nagyon híresek?

– Ja, megnéztem róluk egy képet a neten. Értem én, hogy rockot játszanak, kell az imidzs miatt, de mind úgy néz ki, mint egy neandervölgyi ősember a hosszú hajukkal és a szakállukkal. Meg sem lehet különböztetni őket, sem a korukat megtippelni. Amúgy meg magasról teszek rájuk, engem csak ő érdekel, és az, hogy segítsek rajta. Bevégzem anyám utolsó akaratát, aztán végre szabad leszek.

– Gyere ide! – ölel át, miután kijön a pult mögül. – Vigyázz magadra. És rajzolj végre! – fenyeget meg az ujjaival.

– Mindenképpen. Te meg ne bagózz! – pirítok rá.

– A francba, mindig elfelejtem, hogy ki tudod szagolni. Azért vigyázz a rockerekkel. Elvetemült egy nép az is.

Felnevetek rajta, hogy aggódik értem.

– Nem hinném, hogy gázosabbak, mint a motorosok.

– Igaz – sóhajt fel szomorúan.

– Ráadásul fiatalok, 26-29 évesek. Jaden a legfiatalabb a 25 évével, vagyis nemsokára 26 lesz – sóhajtok fel a szülinapom emlékére.

– Mégis csak egy gyönyörű lány vagy. Ja, igen, aztán nehogy megint bevésődjél valakinek! – emeli fel az ujját.

– Túl sok filmet nézel.

– Nézd meg végre, akkor majd megérted, miről beszélek. – Felhorkantok a szavaira. – Gyere, kikísérlek – indulunk meg kifelé.

Nézi, ahogy felveszem a hátizsákomat és felülök a motoromra, kezemben a bukósisakommal.

– Eden, hallgass az öreg barátodra. Kérlek, próbálj meg nyitni felé… ne csak a munkát lásd benne. Ne ítéld el őt. Szerintem ő is ugyanolyan áldozat, mint te vagy.

– Jó, igyekszem – sóhajtok fel.

– Szükséged van rá, kölyök – emeli fel a hangját, amint beindítom a járgányomat.

– Nincs szükségem senkire! – kiáltom vissza, és felhúzom a sisakomat.

Intek egyet, és mielőtt lecsuknám a védőplexit, meglátom a túloldalon, ahogy egy kislány mosolyogva, boldogan elveszi anyukájától a fagylaltot. Megrázom a fejem, lecsukódik a védő, és gázt adva elindulok az új munkahelyem felé.

Akár lehettem volna én is átlagos kislány, egyszerű vágyakkal, mint a korombéli lányok, de a szüleim úgy gondolták, istent játszhatnak az életem felett. Minden miattuk alakult úgy, ahogy, és lettem olyan, amilyen. Hidd el, egy normális lány sem akarna a helyemben lenni.

Az eddigi életem csak arról szólt, hogy legyőzzem a világ legkegyetlenebb és legalattomosabb fegyverét, amit az emberiség anyagi okokból a világra szabadított.

A gyilkos fegyvert: a drogot.

A tudatlanság miatt hatéves koromig még én is egy boldog kislány voltam. Anyámmal kettesben éltem ebben a vidéki nagyvárosban, amit most hagyok el, ahogy felhajtok az autópályára.

Azt hiszem, olyan hétéves lehettem, amikor kezdett kinyílni a szemem. Próbáltam megérteni, miért változik meg anyukám egyik pillanatról a másikra. Hová lesz a kedves, mosolygós vidámság az arcáról? Miért hagy magamra, és fetreng az ágyban egész délután? Talán valami rosszat csináltam? Miért szív fel állandóan porcukrot az orrába, és miért járnak hozzá férfiak? Eleinte még az sem zavarta, ha látom. Később már dugdosta előlem. Míg délelőtt kedvesen játszott velem, délutánra már ideges lett, kiabált velem, akármit csináltam.

Persze, akkor még nem tudtam, miért változik meg. Magamat hibáztattam, és állandóan kerestem az okokat. Hamar rájöttem, hogy jobb, ha ilyenkor meghúzom magam és csak figyelek. Akkor alakult ki bennem a jómami és a rosszmami képe.

Abból éltünk, hogy anyám esténként egy helyi bárban zongorázott és énekelt. Legalábbis akkor én így hittem. Szerettem, mert anyu magával vitt, és mindig kaptam meleg sültkrumplit a kedves bárpultos bácsitól. Csak ültem a sarokban, egy eldugott helyen, és csodáltam őt. Ha énekelt, olyankor mindig kivirult és a jómami volt. Aztán jött egy hosszabb időszak, amikor a bárpultos férfi velünk élt, és ő lett a mostohaapám. Szerintem akkor voltam utoljára boldog, mert megint visszakaptam a jómamit, és Mateo lett a legjobb barátom.

Majd egyik napról a másikra újra visszajött a rosszmami. Természetesen, ahogy teltek az évek, megvilágosodtam arról, mi a „porcukor”, és a rosszmamiból betegmami lett.

Egy nap majdnem elveszítettem anyut. Ültem a kórházi ágyán és könyörögve kérte, hogy segítsek neki. Kérdezem én, milyen dolog ilyet kérni egy 12 éves kislánytól? Neki kellene rám vigyáznia, szeretnie és gondoskodnia rólam. Mégis hogyan tudnék én segíteni neki? Ezt akkor még nem fogtam fel. Küldetésnek éreztem, hogy megmentsem az anyukámat. Egy éjszaka alatt fel kellett nőnöm a feladathoz.

Akkor jelent meg először a kaszás az életemben. Legalábbis amiről én tudtam. Felhorkantok a motoron, hogy így neveztem el gyerekkoromban. Mindig csak akkor bukkant fel, ha valami baj történt az életünkben. Kizárólag fekete öltönyben volt, szigorú, ugyanakkor végtelen szomorú tekintettel figyelt engem. Aztán amilyen hirtelen megjelent, el is tűnt az életünkből.

Szóval elkezdtem figyelni, és segíteni anyukámnak. Megtanultam, elolvastam mindent a drogfüggőkről, a terápiákról, a leszoktatásról. Eljártam vele foglalkozásokra és vigyáztam, hogy ne kerüljön olyan ember a közelébe, aki drogos vagy azt árulja. Ha nem a suliban voltam, tanultam és anyámra vigyáztam. Mondanom sem kell, hogy kihagytam mindent, amit a velem egykorú lányok csináltak. Természetesen továbbra is elkísértem esténként a bárba. Egy idő után már pillanatok alatt felismertem, ki drogos vagy alkoholista, aki anyám körül legyeskedik. Mivel anyám nagyon szép nő volt, sokan megkörnyékezték.

Sajnos az iskola miatt nem tudtam állandóan vele lenni, így többször visszaesett. Valami bánat annyira marta a lelkét, hogy mindig visszalökte őt a drog karmai közé. Sosem értettem meg, mert sosem nyílt meg nekem. Mindig is volt anyámban egy furcsa nyugtalanság, ami óriási lelkiismeret-furdalással párosult. Soha nem foglalkoztam vele, mert azt hittem, miattam és a függősége miatt van. Így visszatekintve bánom, hogy nem derítettem ki az okát. Ha akkor megtudtam volna, hogy mi az, nem hagyom annyiban a dolgot és talán nem veszítem el őt örökre.

Mindennek ellenére mérhetetlenül szerettem anyámat – és egyben gyűlöltem is. A rosszmamit gyűlöltem. Borzalmasan hangzik; ezt csak az értheti meg, aki együtt él egy függővel; akinek a szerettét elrabolja a függőség, legyen az bármilyen. A szenvedélye teljesen megváltoztatja a lényét: hirtelen egy más ember áll előtted, máshogy beszél, más fontos neki. Nem te. Benned meg csak folyamatosan gyűlik a harag, hogy megint a drogot választotta helyetted, és ettől úgy érzed, nem szeret. Megpróbálod betegként kezelni, de nem igazán megy.

Szóval bármi lehettem volna, ehelyett az lettem, amiben jó voltam. Minő meglepetés: drog-leszoktató mentor lettem. Egyszerűen csak segítőnek hívom magam. Természetesen ezt sem magamtól találtam ki: ezt is anyámnak és a drog miatt sikeresen felhalmozott nagy tartozásának köszönhettem.

Az érettségi után, hogy mentsem az életünket, kénytelen voltam tartozás fejében segíteni a hírhedt motorosbanda, a Sasok vezérének a fiát, Silast, aki komoly drogfüggő lett. Félreértés ne essen, nem vagyok orvos. Nem tudok olyan gyógyszereket szerezni, amik szükségesek a leszokáshoz. Miután a betegek elhagyják az elvonót, utána jön az újabb kritikus rész, mert visszakerülnek a régi életükbe. Bent nem voltak kitéve kísértésnek. Itt jövök én a képbe, aki az első hetekben szoros őrizetben tartom őket – és persze távol a drogoktól.

A szuper életem anyám mellett megtanított arra, hogy messziről kiszúrom, ki anyagozott, és a legjobb az egészben az, hogy ki is szagolom. Nem rendelkezem szuperképességekkel, egyszerűen csak azon ritka emberi tulajdonsággal áldott meg az isten, hogy nagyon jó a szaglásom.

Iszonyúan jó. Gondolj a K9-es keresőkutyákra. Egy vizsgálat, amire Mateo elcipelt, kimutatta, hogy bámulatosan kifinomult a szaglószervem. Most valószínűleg arra gondolsz, borzalmas lehet mindent erősebben érezni, de mivel én így születtem, megszoktam, sőt, észre sem vettem. Mateo volt az, aki először felfigyelt rá, mikor hiába próbálta eltüntetni előlem a bagózása nyomait.

Meglátom a töltőállomás tábláját, és indexelve befordulok a benzinkúthoz. Lekapom a sisakomat, és a motorra teszem. Megigazítom a hosszú hajam, és meglátom magam a benzinkút üvegfalában.

Jézusom, borzalmasan nézek ki! Szerencsére nem az alakommal van a baj, azzal rendes volt velem a Teremtő. Mindig is bejöttem a férfiaknak. A hajamat elkezdtem lenöveszteni, ami régen teljesen fekete volt. Még a motoros időből maradt rám. Valahogy mindig is illett a hangulatomhoz. Most már csak az alja sötétbarna. A fodrász megoldotta, hogy úgy nézzen ki, mintha direkt lenne fele szőke, fele sötétbarna. Kinézetre egy vagány motoros lány néz vissza rám, de belül még mindig egy elveszett kislány vagyok, aki keresi a helyét a világban. Tökéletes az álcám.

A gond az arcommal van, azon belül is a szememmel. Még tükör sem kell hozzá, hogy én is lássam: kívül-belül elfáradtam, ami kiül a tekintetemre. Eddig sem voltam egy mosolygós lány, sőt. Nem igazán volt mire vagy kire mosolyogni.

Iszonyatosan elfáradtam. Eddig a hamu és a káosz között valahogy mindig felálltam, mint egy rohadt főnixmadár, újjászülettem, mindig újabb és újabb hegekkel, amik velem maradtak, átformáltak, megerősítettek, és sikerült egy áthatolhatatlan falat építenem magam köré, hogy túléljek. Ugyanazokat a köröket futottam anyámmal, noha tudtam, hogy hová vezetnek, mégis mindig bizakodtam.

Aztán elbuktam a legnagyobb csatámban.

Minden, ami miatt harcoltam, amiért feláldoztam magamat és a gyerekkoromat, egy pillanat alatt értelmét vesztette. Anyám úgy döntött, hogy az egyik reggel már nem kel fel. Csendben elment, és magával vitte az egyik felemet.

Folytak a könnyeim, miközben néztem a sírját, és elmondhatatlanul gyűlöltem magam. Borzalmas lelkiismeret-furdalásom volt, mert a mérhetetlen fájdalom mellett az egyik részem megkönnyebbült. Megszabadult egy kőkemény harcból, amit azóta vívtam, hogy a tudatomra ébredtem.

Az anyám végrendeletének megismerése után az egész életem megkérdőjeleződött, és milliónyi kérdés, csalódottság marcangolja azóta is a lelkemet.

– Szia – ébreszt fel a gondolataimból a benzinkutas. – Segíthetek? – néz rám, és megtörli a kezét egy olajos rongyban.

– Szia. Köszi, de megoldom – emelem át a lábamat a motoron.

– Állati jó a karosszériád – mustrálja szemtelenül a bőrruhába bújtatott testemet, és le sem veszi a szemét a fenekemről.

Pillanatok alatt átváltozom babyvé, akivé a motorosbandában kellett válnom. Magabiztos és pimasz leszek – volt időm kifigyelni, hogyan viselkedtek ott a bátor motoros csajok.

– Köszi, de foglalt a karosszéria – nézek rá bazsalyogva, és elkezdek tankolni.

– Sosincs szerencsém – nyalja meg a száját előttem. – Ha mégis meggondolnád…

– Nem fogom, mert akkor halott ember leszel – vágok a szavába magabiztosan. – Kár lenne a szép pofidért – vigyorgok rá kényszeredetten.

– Szerencsés fickó lehet.

Visszarakom a töltőpisztolyt és elindulok fizetni. Rohadtul nem az. Meghalt egy autóbalesetben. A sors fintora, hogy nem is motoron ült.

Miután fizetek, folytatom az utam, elmerülve a gondolataimban, az emlékeimben.

Annak idején rettegve léptem be 18 évesen a Sasok barlangjába, hogy törlesszem anyám tartozását. Sajnos hallottak róla, milyen bámulatos tehetséggel hessegettem el anyám közeléből a drogosokat. Természetesen nem önszántamból mentem; eljöttek értem. Anyám éppen visszaesett állapotban volt, az ágyában aludt, észre sem vette, hogy elvittek. A városban mindenki félt tőlük, még a rendőrség is kerülte őket. Az egyetlen ember, aki aggódott értem, Mateo volt, de még ő sem mert szembeszállni velük, pénze meg nem volt, hogy segítsen nekem.

Ha lehet ilyet mondani, viszonylag meglepetésként ért, amit ott tapasztaltam. Sokkal rosszabbra számítottam a pletykák alapján, amiket hallottam róluk. A barlang egy nagy kúria volt, tele motorosokkal. Hamar rádöbbentem, hogy tulajdonképpen ugyanolyan emberek, mint mások, sőt, valami hihetetlen erős kapcsolat van közöttük. Akik a családhoz tartoztak, azokat a saját életük árán is megvédték, hiába nem voltak rokoni kapcsolatban.

Persze folyamatosan mentek a vad bulik, az ivászat, a szégyentelen szex szinte bárhol, bárkivel, bárki előtt. Én meg ott álltam tapasztalatlan szűzlányként és csak kapkodtam a fejemet, ha nem akartam meglátni őket. Hamar megtanultam leszegett fejjel járni a házban. Próbáltam csak a munkámra és Silasre koncentrálni, mert fogalmam sem volt, mi lesz, ha elbukom. Az első napokban olyan rosszul volt, hogy vele voltam éjjel-nappal. Silas egyébként egy helyes férfi volt, csak a testét mindenhol tetoválások borították, annak ellenére, hogy akkor még csak 25 éves volt. Eszembe jut a tetoválásom, amit rám varratott. Nem akartam, de hidd el, nemigen volt más választásom, ha élni akartam.

Olvastam róla, hogy a betegek sokszor kötődhetnek az ápolójukhoz. Utólag visszanézve ez lett az én nagy szerencsém. Silas pillanatok alatt belém szeretett, vagy ahogyan Mateo mondaná, bevésődtem neki. Mivel a vezér fia volt, lefoglalt engem, és onnantól kezdve tabu voltam mindenki számára, csak neki nem.

Mivel sokat voltunk együtt és megszállottan rajongott értem, hazudnék, ha azt mondanám, hogy valamilyen szinten nem kedveltem meg, de sosem szerettem belé. Én csak elviseltem azért, hogy éljek. Nekem a szerelem mindig is egy misztikus, hihetetlen dolog volt. Soha nem éreztem azt, amit a filmekben látni, vagy ahogyan mások áradoztak róla. Nem mintha sok esélyem lett volna bármikor is a szerelemre, de erre is csak később jöttem rá. Még akkor sem hittem ebben a misztikus érzelemben, amikor a saját szememmel láttam, hogyan változik meg miattam Silas.

Egyszer meghallottam, hogy az apja veszekszik vele, milyen puhapöcs lett egy szűz punci miatt. Ez voltam én: vagy így hívtak, vagy babynek. Mégis tiszteletben tartották Silas parancsait, aki úgy gondolta, innentől a családhoz tartozom. Én nem. Nekem volt már egy családom – még ha beteg és csonka is –, amely hazavárt engem.

Silas annak ellenére, hogy elvakultan szeretett, egy hónap múlva hazaengedett azzal a motorral, amit ő vett nekem. Amin most is száguldok az új munkahelyem felé. Persze továbbra is meglátogatott a házunkban, közölte velem, hogy megvár, és soha ne felejtsem el, hogy csak az övé vagyok. Sokáig nem értettem, mire gondol, ebben is csak később világosodtam meg, miként sok minden másban is.

Egy nap, mikor megjelent nálunk, éppen a nyári, virágos ruhámban voltam. Szomorúan végignézett rajtam. Láttam a szemeiben, hogy végre felfogta; én sosem leszek az, akit ő elképzelt magának. Silas megpróbált átformálni engem: úgy kellett öltözködnöm, úgy kellett beszélnem, ahogy ők. Megtanított motorozni, de mindig is kívülálló maradtam, és végtelenül szomorú. Szót fogadtam, átvettem ugyan önvédelemből az életformájukat, de sosem illeszkedtem be közéjük. Mert az soha nem én voltam. Színészkedtem és bánatosan tettem, amit kellett, hogy túléljek. Talán ezt látta meg Silas; lehetséges, hogy ezért is engedett el, nemcsak az anyám miatt.

Talán mégis létezik szerelem. Hogy értsd, Silas mennyire szeretett engem: annak ellenére, hogy egy vad, kemény motoros hírében állt, nem vette el a szüzességemet. Igen, használta a testemet, amit én hagytam neki, mert féltem tőle. De mindig megállt, mikor arra került volna a sor. Pedig volt, hogy megkívántam: a testemet felizgatta, tetszett neki, amit csinált velem. Simogatott a kezével, kényeztetett a nyelvével, mégis, mikor odaértünk, mindig elkezdtem zokogni. A testem egy része elfogadta őt, de a lelkem képtelen volt rá. Maradt a kezem vagy a szám – megelégedett azzal, gondolom, vagy ha mégsem, akkor elkapott egy csajt a bandából. Hidd el, engem baromira nem érdekelt. Csak engem hagyjon békében.

Aztán egy nap eltűnt az életemből, és soha többé nem jött. Arra gondoltam, visszaesett vagy beleszeretett másba. Engem nem érdekelt, nem bántam. Nem értem rá ezzel foglalkozni.

Mikor pár motoros megjelent a házunknál, azonnal tudtam, hogy nagy a baj. Szótlanul megvárták, míg átöltözöm, és elvittek a temetésére. Mivel családtag voltam, ott kellett lennem. Nem ellenkeztem, nem is akartam, nem is lehetett volna. Ez az ő törvényük volt.

Meglátva a pihenőtáblát lehajtok az útról, hogy csillapítsam az éhségemet. Leparkolok közel a padokhoz, ahol ráláthatok a motoromra. Pillanatok múlva, kezemben egy finom hamburgerrel letelepedek egy asztalhoz. Éhes vagyok, mégis nehezemre esik, hogy egyek. Az elmúlt hetek poklában úgy összeszűkült a gyomrom, hogy pár falat után eltelek. A meleg miatt leveszem magamról a bőrkabátomat és magam mellé teszem. Elbambulva beleharapok a hamburgerbe. A szomszéd asztalnál ülő férfi kedvesen rám mosolyog. Felsóhajtok a látványára. Szabályosan irigylem a jókedvű, derűs embereket. Nekem ez valahogy kimaradt az életemből. Megáll a tekintete a karomon lévő tetováláson, és elfordítja a fejét. Létezne, hogy felismerte a Sasok jelét? Ahhoz már messze vagyunk, nem?

Megrázom a fejem evés közben, ahogy eszembe jut, miért vagyok még mindig szűz 25 évesen. Nem mintha zavarna. Silas halála után volt még több kisebb munkám, de nem vállaltam már házhoz költözést, csak egy-két hétig. Nem akartam anyámat hosszabb időre magára hagyni. Kénytelen voltam elmenni dolgozni a bárba, hogy megéljünk. Szerencsére Mateo segített, és felvett pincérnőnek. Tökéletes volt: miközben dolgoztam, anyám szem előtt volt, és még pénzt is kaptam érte.

Egy napon randira hívott egy visszatérő vendégünk. Szimpatikus volt, tetszett, hogy amolyan kocka típusú fiú. Szerintem nem csoda, hogy akkortájt elegem volt a rosszfiúkból. Meghívott egy italra, és a műszak végén leültünk a sarokba beszélgetni. Végre jól éreztem magam, normális, egyszerű lánynak, aki randizik egy fiúval. Megjegyezném, ez volt az első randim. Aztán amikor levettem a kardigánomat, meglátta a karomat. Elbambulva nézte egy ideig a tetoválásomat, majd elnézést kért és szabályosan elszaladt. Kocka létére ismerte a jelet, és tudta, mit jelképez. Egy ideig döbbenten ültem magamba roskadva, majd felálltam és hazamentem.

A negyedik, hasonlóan faképnél hagyós randim után már azzal nyitottam, hogy megmutattam a férfinak a karomat. Egy idő után, ha valaki zaklatott, még ki is használtam; csak felhúztam az ingem, és azonnal lekopott. A bárban állandóan udvaroltak nekem. Jelentkező volt bőven, csak bátor nem. Hamar egyértelművé vált számomra, hogy a lakóhelyemhez közel nem fog velem senki sem kikezdeni, ugyanis Silas lefoglalt magának. Még holtában is vigyázott rám. A környéken féltek a Sasoktól, és jól ismerték a haragjukat. Akár hiszed, akár nem, nem is érdekelt. Nem hiányzott férfi az életemből, ott volt nekem a beteg anyám és a munkám.

Három harapás után eldobom a hamburgert, beöltözöm, és folytatom tovább az utamat.

2. fejezet

Eden

Miután besötétedett, megálltam egy motelnél. Vettem egy forró zuhanyt és elfeküdtem az ágyon, hogy kinyújtóztassam az elgémberedett végtagjaimat.

Egy ideje már csak bámulom a plafont és küzdök az ellen, hogy elővegyem anyám levelét. Akárhányszor olvasom, kikészít, mégis csüngök az utolsó szavain. Még most sem bírom elhinni, felfogni, megérteni, hogy mit tett velem az anyám. Hogy mit tett a családjával. Erőszakkal szétszakított egy testvérpárt, egy gyereket az apjától, egy gyereket az anyjától, és mindezt eltitkolta 25 éven keresztül. Hogy volt erre képes?

Üvölteni tudnék. A fejéhez vágni, hogyan tehette ezt meg velem, velünk. Miért csinál valaki ilyet? Nem hiszem el, hogy nem volt más megoldás. Ezer kérdés cikázik a fejemben, amikre már sohasem kapok választ. Hiába olvasom a levelét, arról nem írt egy szót sem, hogy miért tette. Hogyan értsem meg, hogyan bocsássak így meg neki?

Kinyúlok a táskámhoz és kiemelem a levelet. Remegő kézzel kihajtogatom.

Kedves kislányom!

Ha ezt a levelet olvasod, sajnos én már messze járok. Szeretném, ha tudnád, hogy mindig nagyon szerettelek. Egy csoda voltál az életemben, és nem érdemeltelek meg. Sajnos a drog mindig erősebb volt nálam és legyőzött. Nem a te hibád, egyedül csakis az enyém. Ezt sose felejtsd el. Te mindent megtettél, még annál is többet.

Fiatalon megbocsáthatatlan hibát követtem el, ami megpecsételte a sorsomat és a lelkemet. Büntetést érdemeltem a tetteimért, ez volt az én végzetem. Az összes erőmet belőled merítettem, de mégis gyenge voltam, mindig elbuktam, pedig esküszöm, hogy nagyon próbálkoztam.

Elmondhatatlanul sajnálom, amit veled tettem, amiért tönkretettem a gyerekkorodat, az életedet, és képtelen voltam olyan anya lenni, amit megérdemeltél volna. Az első bűnömet sem bírtam feldolgozni, a másodikat még úgysem. Hagytam, hogy az ártatlan kislányomat elvigyék miattam a motorosok, a karmaik közé löktem az egyik legféltettebb kincsemet: téged. Amikor tiszta lettem, könyörögtem a vezérnek, hogy engedjen el értem, de csak kinevetett. Te pedig, drága kislányom, bátran álltad a sarat értem, értünk. Nálad nemesebb, erősebb lélek nincs a Földön.

Kérlek, ha valaha tudsz, bocsáss meg nekem! Ha nem megy, azt is megértem. Tartozom egy vallomással. Hazudtam neked: az apád életben van. Kérlek, ne őt hibáztasd az én bűneim miatt! 25 évvel ezelőtt elszöktem és elraboltalak tőle. Úgy éreztem, megfulladok, és nem láttam más kiutat. Ő sokáig keresett minket. Mire ránk talált, én éppen boldog voltam veled és Mateóval. Megkértem őt, hogy hagyjon minket békén. Megtette. Azóta is bánom. Önző voltam; azt hittem, tiszta tudok maradni miattatok. De újra és újra elbuktam.

Szavakba sem tudom önteni, mennyire sajnálom, amit veletek tettem. Tudom, hogy nincs jogom hozzá, de kérlek – nem is, térden állva könyörgöm –, hogy segíts nekem most utoljára.

Segíts az öcsédnek!

25 évvel ezelőtt elszakítottalak az ikertestvéredtől, aki most ugyanolyan nagy bajban van, mint én voltam. Őt még meg lehet menteni, engem már nem. Kérlek, mentsd meg! Hadd nyugodjak békében. Ismerd meg, és szeresd helyettem. Nekem meglett volna rá a lehetőségem, mégis gyáva voltam. Bocsásd meg, hogy eltitkoltam a létezésüket, de féltem, ha megtudod az igazat, miattuk elhagysz engem. Kérlek – nem, inkább könyörgöm –, innentől most már élj boldogan nélkülem.

Természetesen a házat rád hagyom, de ha zavarnak a rossz emlékek, nyugodtan add el.

Kérlek, rajzolj és zongorázz – ugyanolyan tehetséges vagy, mint az öcséd. A fiókban vannak a dalaim, amiket nektek írtam. Kérlek, add oda vagy játszd el neki, ha úgy érzed, hogy már be tudja fogadni anélkül, hogy megsemmisítené. Mondd meg neki, hogy mindig is szerettem, nyomon követtem az életét, a sikereit, és nagyon büszke vagyok rá, ahogy rád is, kislányom.

Szerető anyád: Clara

Óvatosan becsukom a levelet és letörlöm az arcomat, amit a könnyeim eláztattak. Nem vagyok sírós, érzékeny lány. Az anyám mellett sosem lehettem. Mindig tartottam magam; azt akartam, hogy erősnek lásson. Nem sírhattam – igaz, hogy néha már nagyon kellett próbálkoznom, hogy ne így legyen, és ne bőgjem el magam.

Hosszú évek fájdalmas tapasztalatait elszenvedve újra ugyanott vagyok. Mintha az lenne a sorsom, hogy mást összerakjak, egyben tartsak… de közben mi lesz velem? Falakat építettem magam köré, amik évek óta egyben tartják a megtépázott szívemet és a lelkemet. Végtelenül haragszom. Dühös vagyok arra az emberre, aki a világra hozott, felnevelt és szeretett a maga módján, de közben tönkretett a függőségével, és a könnyebb utat választva örökre elhagyott.

Vágytam már valamire, valakire, aki nekem ad erőt, aki engem támogat. Szerettem volna, hogy végre a magam mankója legyek, de ez a luxus megint nem adatott meg nekem.

Két héttel a temetés után néztem a kaszást az ügyvédi irodában, ahol a kezembe nyomták anyám végrendeletét, amiről azt sem tudtam, hogy létezik. Velem szemben ült az asztalnál, megint fekete öltönyben volt, és szomorú tekintettel meredt rám. Már meg sem lepődtem, hogy ott van, ahogyan azon sem, hogy a temetésen is részt vett. Nem foglalkoztam senkivel, nem bírtam megállni, hogy ne olvassam el azonnal az anyám levelét. Mire a végére értem, már tudtam, miért van ott, hogy miért jelent meg mindig az életemben, ha bajban voltunk.

Mert ő az apám.

Akiről eddig azt hittem, hogy halott. Ránéztem a könnyáztatta szemeimmel; a tekintete tele volt megbánással és szomorúsággal. De nem tudott meghatni, mert ő is évekig asszisztált anyám hazugságaihoz.

Felnevetek a szoba magányában. Életemben először kiborultam, ott, mindenki előtt. Nem kicsit, hanem nagyon. Az ügyvédek kimenekültek a szobából, apám csitítgatott, nehogy meghalljon minket valaki – később megtudtam, hogy azért, mert híres ember, és a sajtó lecsaphat ránk. Hát, bassza meg magát a hírnevével együtt. Lehunyom a szemem, hogy visszaemlékezzek arra az első, felejthetetlen órára, amit életemben először kettesben töltöttem az apámmal.

– Te vagy az apám? – nézek rá mérgesen.

– Igen – mondja egyszerűen, mintha csak semmiség lenne.

– Milyen emberek vagytok ti? Milyen szülők? – kiabálok rá az összes bánatommal.

– Az anyád…

Nem hagyom védekezni, erre nincs mentség. Felállok, de úgy, hogy a szék hangos csattanással felborul mögöttem.

– Ne merj mindent ráfogni! Ő beteg volt, és ezt te nagyon jól tudtad. Tudtad? – kérdezem feldúltan, de csak lesüti a szemét. – Mégsem segítettél. Simán otthagytál egyedül egy beteg drogossal – borítom rá a haragomat.

– Küldtem neki pénzt – mondja halkan.

Ördögi hangon felnevetek az iroda csendjében.

– Egy drogosnak? Mégis mit gondoltál, sütit vesz belőle nekem? Bassza meg! Sosem tudtam, honnan van rá pénze. Azt hittem, a testét árulja érte. – Szinte bugyog a torkomban a fájdalom.

– Sajnálom, én…

– Te ölted meg, vagy legalábbis kurvára benne volt a kezed – kezdek el fel-alá járkálni, hogy levezessem a dühömet. – A testvérem tud rólunk? – fordulok felé.

– Nem – vallja be halkan.

Kárörvendően felnevetek, mert ha nem teszem, sírva fakadok vagy törni-zúzni kezdek, amit sosem csináltam. Mintha kiszabadult volna belőlem az egész életem mocska, amit elzártam magamban. Inkább előhúzom babyt, aki erősebb Edennél. Ő talán tudja kezelni ezt az egész őrületet.

– Ezt nem tudom elhinni! Hogy tehetettek ilyet? – fogom meg a fejem járkálás közben. – Mintha a rohadt két Lottit játszottátok volna el velünk! – kiabálok rá. – Egy gyerek apának, egy gyerek anyának. Még jó, hogy ketten voltunk. Nem kellett szétvágni minket – ordítom le a fejét.

– Anyád elrabolt tőlem – védekezik. – Lelépett egy éjszaka, és otthagyott egyedül egy pár hetes csecsemővel.

– De te később megtaláltál minket. Ki-be járkáltál az életemben. Lett volna lehetőséged elmondani, segíteni nekem, ha anyának nem is – nézek rá vádlóan.

– Szerettem anyádat, nem bírtam nézni, hogy tönkreteszi magát – néz rám sajnálkozva.

– Jó apa vagy. Gratulálok. Te is ugyanolyan önző vagy, mint anya. Már nem csodálkozom, hogy az öcsém is drogozik. Én persze lányodként, gyerekedként végignézhettem, hogy az anyámat elpusztítja a drog! – süvöltök rá mérgemben.

– Kérlek, igazad van. Mindent elrontottam, amit csak lehetett. Csak ne kiabálj, mert ha a sajtó megneszeli, ezzel lesz tele minden – int csendre a kezével könyörgően.

Megállok a járkálásban, és teljesen lemerevedek előtte. Most tényleg ez a legfontosabb gondja? Az egész életem egy hazugság, egy tragédia, amiről ráadásul most szereztem tudomást, ő meg az imidzsét félti?

– Miért, ki a fasz vagy te? – vesztem el az összes türelmemet.

– A testvéred menedzsere… vagyis az együttesé, amiben játszik. A OneDevil rockegyüttesé. Biztos hallottál róluk, elég híresek.

– Nem, vagyis nem tudom, lehet – habogok összevissza, ő meg lerak az asztalra egy papírt. – Mi ez? – nézek rá, mint egy hülye, és felemelem.

– Az igazi születési anyakönyvi kivonatod. A neved Jade Melone, a testvéred Jaden Melone. Húsz perccel előbb születtél – jegyzi meg csak úgy mellesleg.

– Hát ez kurva jó, még a nevem sem igazi! – fakadok ki, szerintem jogosan. – Én Eden Becker vagyok, de jelenleg babyvel beszélgetsz – támadok neki.

Megrázom a fejem; alig bírom feldolgozni a sok szart, ami a fejemre hullott. Apám magába roskadva ül. Pont olyan, mintha csak most fogta volna fel, hogy mit tett velem. De hiszen már évek óta tudott rólam.

– Segítesz neki? – szólal meg halkan.

– Honnan tudod, mit kért? – kérdezem feldúltan.

– Nekem is írt egy levelet.

Hirtelen nem tudom, sírjak-e, vagy nevessek az abszurd helyzeten.

– Te hallod magad? De most komolyan. Mit képzeltek? Mi vagyok én, egy robot, egy Teréz anya? Az én puttonyom végtelen, és mindent elbír? – roskadok le kínomban az egyik székre. – Gazdag vagy?

Némán bólint, amivel még jobban összetöri a szívemet. Segíthetett volna a motorosoknál. Bár ki tudja, lehet, hogy nem fogadták volna el a pénzt, mert segítőre volt szükségük, csakhogy ezt már sosem fogom megtudni.

– Mennyire?

– Nagyon, és a banda is.

– Nem érdekel a pénzed. Csak azért kérdezem, drága apukám, mert te segítettél nekem? – nézek rá szúrós szemekkel. – Hol voltál, amikor a motorosbanda szó szerint elrabolt 18 évesen, és bezárt? – csattanok fel az összes fájdalmammal.

– Micsoda? – kapja rám a tekintetét.

– Turnéztál? Vagy nyaraltál a nőiddel? – kérdezem gúnyosan. – Anyám felhalmozott náluk egy rakás tartozást, és engem vittek el, hogy rendezzem helyette – vágom hozzá, hogy bántsam, még ha valahol nem is ő tehet róla.

Viszont igenis az ő feladata lett volna, hogy megvédje a lányát. Hogy biztonságban nőjön fel, ami nekem soha nem adatott meg. Szándékosan elhallgatom, hogy úgy nem nyúltak hozzám, mert csakis a rohadt szerencsémen múlott, nem rajta vagy az anyámon. Így is borzalmas volt megélni az egészet, nem kívánom senkinek, ahogy Silas használta a testemet, ha akartam, ha nem. Olyan ember ért hozzám először, akit nem szerettem, akit nem akartam. Meztelenül nézett, fogdosott, használta a számat. Hiába nem nyúlt ott hozzám, valahol akkor is megerőszakolt. A túlélés miatt engedtem, nem azért, mert beleegyeztem vagy vágytam rá.

Apám teljesen elsápad a hallottaktól. Hogy fokozzam a hatást, felrántom az ingemet és az orra alá dugom a tetoválásomat.

– Látod, a Sasok motorosbandájához tartozom. A vezér fiának voltam a csaja, ha akartam, ha nem, 18 évesen – nyomom meg szándékosan a koromat.

– Most is? – kérdezi megrökönyödve – ezek szerint sejti, hogy nem olyan könnyű elszabadulni onnan.

– Meghalt. Ne izgulj, apuci, most már szabad vagyok – sértegetem direkt.

– Sajnálom, nem tudtam. Istenem, ha tudtam volna… – fogja meg a fejét, és összeroppan előttem.

Képtelen vagyok sajnálni őt – engem se sajnált soha senki.

– Tönkretettétek az életem első 25 évét. Volt ugyan benne pár boldogabb év, de azt sem nektek köszönhetem, a többi viszont egy kőkemény harc volt – nézek apámra, aki némán sír előttem.

Újra és újra átolvasom a levelet, letörlöm a könnyeimet, amik akaratlanul útnak indulnak. Nincs már értelme, hogy visszafogjam, hogy visszafojtsam; elvesztettem már azt az embert, aki előtt erősnek kellett lennem. Iszonyatosan elfáradtam.

– Mivel ez anyám utolsó kívánsága, segítek neki – suttogom a csendben. – De szabad kezet kapok tőled. Gondolom, tudod, hogy ez a munkám.

Bólint, és megtörli a szemét.

– Nem tudhatja meg, hogy ki vagyok, amíg nem érzem azt, hogy fel bírja dolgozni. Ez még nekem sem megy. Jó lenne, ha nem ez lökné vissza. Mennyire erős személyiség? – kérdezem halkan, erőtlenül.

Hirtelen olyan erős fáradtság üli meg a testemet, hogy alig bírok megmozdulni. A fájdalmas igazság, ami feltárult előttem, teljesen elborította a lelkemet, rám telepedett, mint egy mázsás súly.

– Szerintem anyádra ütött – suttogja félve. – Elküldtem elvonóra.

– Szuper – nyögök fel. – Azt tudtad, hogy anyám azért nem ment el soha elvonóra, mert akkor elvittek volna a gyámügyesek? Félt, hogy ha megtudják, nem fognak visszaadni neki.

Meggyötörten megrázza a fejét. Rá sem bírok nézni, annyira feldühít.

– Egy dologgal viszont baj lehet… – villan be Silas szerelmes tekintete.

– Miről beszélsz? – kapja rám a tekintetét.

– Mivel sokat leszünk együtt… nem lenne jó, ha belém szeretne.

– Erre nem is gondoltam. Éppen olyan gyönyörű vagy, mint édesanyád – sóhajt fel. – Előfordult már?

– Igen. De majd kitalálok valamit. – Mindketten a gondolatainkba merülünk, mikor bevillan egy dallam, amit anyám állandóan énekelt.

– Menekülj!

Apám kérdően rám néz.

– Van egy olyan számuk, hogy Menekülj?

– Igen.

– Jézusom, hát persze! – bólogatok. – Már emlékszem a zenéjükre; anyám álladóan őket hallgatta.

Felhorkantok, mert szinte kívülről fújom a dalaikat.

– Mennyire gázosak? A banda?

– Kicsit őrültek, de hát rockot nyomnak. Inkább csak isznak és csajoznak. Néha meg olyanok, mint a gyerekek – mondja panaszkodva, de a hangjában szeretet érződik irántuk. – Jaden együtt lakik velük egy nagy házban, de mindenkinek külön lakrésze van. Van egy szuper próbaterem, ahol írják a dalokat. Csak a konyha és a kert közös. Két hét múlva jön ki az elvonóról. – Elhallgat, és szomorúan felsóhajt. – Tényleg véletlen túladagolás volt. Szerintem egy kiscsaj telenyomta, ő meg nem vette észre és rászívott.

– Hogy hagyhattad anyu után?

– Felnőtt ember, nem foghatom állandóan a kezét – dünnyögi az orra alá.

– De igen! – nézek rá mérgesen.

– Nézd, ők duplán vannak kitéve a veszélynek. A bulik, a fellépések…

– Hát most majd nem lesznek – vágok a szavába. – Odautazom, mire hazamegy. Intézkedj, hogy egy mellette lévő szobában lakhassak. Készítsd elő a terepet, elvégre te vagy a menedzserük – tör fel belőlem a segítő mentor. – Szükségem lesz egy testőrre, aki szót fogad nekem.

– Nem fognak bántani. Nem olyanok, jó fiúk, csak lököttek.

– Nem azért kell, mert félek tőlük, hanem mert nem fog nekik tetszeni, amit csinálok.

Apám összeráncolja a homlokát.

– Hidd el, mint mentor, ezt fogom kiváltani belőlük. Te csak intézd el, hogy szót fogadjanak nekem. Eden Beckernek.

– Küldök repülőjegyet.

– Miért, hol élnek?

– Most Los Angelesben, de van házuk New Yorkban…

– Nem érdekel – szakítom félbe. – Mikor van a következő turné?

– Két hónap múlva, de lesznek helyben kisebb fellépések, ha Jaden jól lesz.

– Motorral megyek. Te intézd el, hogy valaki eljöjjön a bőröndjeimért.

– Rendben, de nem veszélyes az? Majdnem két napig tartó út – néz rám.

– Ha 25 évig nem érdekelt a testi épségem, most se foglalkozz vele! – vágom hozzá, és legszívesebben felképelném.

– Sajnálom. Mindent nagyon sajnálok – esdekel nekem, de már elkésett vele. – Kell az egészségügyi kartonjuk?

Megvonom a vállam.

– Nem.

– Viszont alá kellene írnod egy titoktartási szerződést – suttogja félve.

– Jó, nem érdekel. Segítek Jadennek, aztán lelépek, hogy végre a saját magam életét éljem.

– Adok egy nagyobb összeget, hogy támogassalak.

– Nem kell a pénzed. Nekem egy apa kellett volna, aki… mindegy, most már úgyis késő. Anyám miatt megyek el, mert ez volt a végakarata. De ne várd el, hogy családosdit játsszak azok után, amit velem tettetek.

– Csak mondd meg, mire van szükséged, és megkapod. Itt a névjegykártyám – csúsztatja a kezembe az asztalon.

– Alex Melone – olvasom fel hangosan, és belenézek a szemébe. – Jó lett volna előbb tudni, hogy ki vagy – nézek rá vádlóan.

3. fejezet

Cam

Elterpeszkedve ülök a kedvenc kerti fotelomban a teraszomon és egyre idegesebben dobolok a lábaimmal. Már itt kellene lennie Jadennek. Innen pont rálátok a zárt parkolónkra, ami még mindig üres. Lehet, hogy nem kellett volna hagynom, hogy Declan bulit szervezzen a hazatérésére. A fasz se tudja, milyen lelkiállapotban jön haza. Ledobolom a lábammal és a kezemmel a kedvenc dalunkat, ami mindig megnyugtat.

Rohadtul hibásnak érzem magam, amióta rátaláltam a szobájában félholtan. Jobban kellett volna vigyáznom rá. De a kiscsaj olyan kis szende volt… egyre nehezebb kiszúrni a veszélyes ragadozókat. Így hívom azokat a hiénákat, akik a hírnévre mennek, és egy fotóért mindenre képesek.

Az én farkamon éppen két szépség is dolgozott. Totál el voltam foglalva. Érthető, nem? Ráadásul teljesen el voltam ázva. Ritkán nyomom kettővel, de hát az istenért sem tudtam választani közülük részegen. Ők meg benne voltak az édeshármasban. Ki utasította volna vissza a helyemben? Senki, így hát én sem tettem. Csak az a gáz, hogy kurvára nem emlékszem semmire. Na, jó, még az elejére talán. Remélem, azért jó voltam.

Félelmetes sikításra ébredtem fel, az oldalamon két nővel. Hihetetlen sebességgel kijózanodtam, amint betörtem a kölyök szobájába és megláttam a halálsápadt arcát. Utána minden olyan gyorsan történt, hogy alig bírtam követni az eseményeket. A kölyköt elvitte a mentő. A kórházból meg egyenesen az elvonóra küldte az apja. Mindannyian apánkként szeretjük Alexet, de nem értem a viselkedését. Oké, hogy félti a fiát, de Jaden nem drogos, nem függő.

Jó, persze, hébe-hóba kipróbáltuk a szert – nem hazudok, minden adott a mi szakmánkban. Szinte elvárják, hogy extrém bulikat tartsunk, de mi inkább inni szoktunk. Megfogadtuk, mikor megalakult a banda, hogy nem fogjuk követni az elődjeinket. Úgy látszik, nem sikerült.

A siker jött, túl gyorsan is. A pénz, a nők csak úgy hullottak az ölünkbe. Kit nem ütött volna fejbe ilyen fiatalon? Néha még sok is volt. Mi zenélni szeretünk, számokat írni, fellépni. Őrült módjára tombolni a közönséggel, akik velünk együtt élnek a zenénkre.

Pillanatok alatt híresek lettünk az első platinalemezünkkel, amit hamar követett a második. A sajtó meg állandóan a nyomunkban van és szétszed minket. Nem panaszkodom, isten őrizz; imádom a munkámat, hiszen ez egyben a szenvedélyem, a hobbim, a mindenem. Csak azt a részét utálom, hogy csótányként üldöznek a lesifotósok, várva, hogy hibázz, hogy durrants valamit, és minden lépésemet lencsevégre veszik. Néha már szeretnék láthatatlan lenni, újra egy egyszerű srácként járni a világban.

Azt hiszed, hogy tudod, mire vállalkozol; hogy milyen lesz a nagy hírnévvel együtt élni, és fel vagy rá készülve. Hidd el, erre nem lehet felkészülni. Nagyon durvák tudnak lenni a rajongók. Lassan harminc éves leszek… lehet, hogy megkomolyodom? – vakarom meg a fejemen a rövid hajamat, és hangosan felnevetek a teraszomon. Ha ezt hallanák a többiek, szarrá röhögnék magukat. Jó, lehet, hogy én vagyok a legidősebb, de a leglököttebb is.

Sajnálom, ez az életfelfogásom. Szarj a bajra, és csak nevess. Szegény apám, míg élt, mindig azt mondta: „Fiam, tegyél egy cetlit a fiókba. Ha problémád van, húzd ki és olvasd el. A cetlin az áll: A szar is le van szarva.”

Elmosolyodom az emlékére.

Amióta Jaden elment, rohadtul nem találom a helyem, és szerintem a többiek sem. Hiába húzogatom ki a fiókot, nem használ. Ránk fért már a pihenés, mégsem megy a zenélés, a zeneírás. Az a nagy igazság, hogy hiányzik a kölyök a csapatból. Az évek alatt már egy családdá váltunk, Alexszel az élen, akinek természetesen rengeteg mindent köszönhetünk. Szóval Jaden elvitte az ihletünket. Még a farkam is szabadságra ment miatta. Muszáj lesz ma este felélesztenem egy nővel.

Csak ne unnám már annyira az alkalmi szexet! Úgy váltakoznak a nők a farkamon, hogy… olyan egyhangú lett az egész, vagy a faszom se tudja. Elveszett a szex élvezete. Ez most irtó hülyén hangzott, és nem akarok panaszkodni, de hogy értsd, mire gondolok: azóta nem szeretkeztem, amióta megalakult a banda. Nem vágytam rá, csak gyorsan megraktam őket, azt jöhetett a következő. Valóban csak az egyszeri, semmit nem jelentő, gyors dugásban utaztam, hogy kielégítsem magam. Mind idegen volt. Mindig változtak. Mindig volt utánpótlás. A könnyen jött szex egy idő után hétköznapivá válik, eltűnik az izgalom, a vágy, csak egy gyors kielégüléssé alakul. A turnék alatt, a mi életmódunk mellett, nem is lehetne komoly kapcsolata az embernek, mert egyfolytában a világot járjuk. Vagy csak jó kifogás? Ki tudja. Hiába a kis családom, akiket imádok, valahol belül, a lelkem mélyén, állandó magányra ítél ez az életforma. Sok nőnek már az is elég, ha leszophatnak, ha hozzám érhetnek. Az utolsó turnén egy fellépés után úgy mentem el, hogy nem láttam a csaj mellét, nemhogy a punciját, csak a feje tetejét. A végén már összefolytak az arcok előttem. Arctalan és testetlen lett a szex. Ez milyen szarul hangzik, és még giccses is. Lehet, hogy kezdhetnénk vele valamit. Testetlen szex – ismétlem magamban, mikor végre beáll a limuzin a parkolóba.

Király! – ugrok fel, eljárva a győzelmi táncomat, és lerohanok a lépcsőn a barátom felé, hogy üdvözöljem. Kivágom az ajtót, ami a parkolóra nyílik. Jaden éppen kiszáll az autóból. Feltartott ököllel üdvözlöm.

– Jézusom! Hogy nézel ki? – fogja meg a fejét.

Mosolyogva beletúrok az új, divatos frizurámba.

– Te kezdted. Úgy gondoltuk, mindannyian levágjuk szolidaritásból.

Végre átöleljük egymást, és jól meglapogatom a hátát. Jaden még nem gyúrta ki magát úgy, mint mi, többiek, ráadásul most láthatóan veszített a súlyából.

– Hogy vagy, kölyök? Iszonyatosan megijesztettél minket – ölelem át újra.

– Szarul, de büszkén – vigyorodik el, ami némileg megnyugtat.

– Piszkosul hiányoztál – fogom meg az arcát, hogy a szemébe nézzek.

Nincs ideje reagálni, mert kivágódik az ajtó. Bennett, a dobosunk szalad felénk dobverővel a kezében, miközben a levegőt ütögeti, ahogy közeledik.

– Atyaég! Te is hogy nézel ki? – fogja meg újra a fejét Jaden, majd összeölelkeznek.

Megint nyílik az ajtó, de nem jön senki – jobban mondva, nem férnek ki rajta, mert a két hülye egyszerre akar kijönni.

– Declan, valaki engedjen már, legalább most! – ordítok rájuk, elvégre én vagyok a banda főnöke, a fronténekes.

Egyszer még baj lesz az örökös versengésükből. Végre Dean, a basszusgitárosunk enged, és kivágtáznak az ajtón. Mindannyian üvöltözve összeölelkeznek, ami mosolyt csal az arcomra.

– Na, gyertek, menjünk be, mielőtt valaki lekap minket a fákról. Jaden is biztosan fáradt – indulunk meg mindannyian befelé.

Egyedül ide lehet belátni kintről, ha valaki van olyan leleményes és felmászik a fára. Pillanatokon belül már mind a lenti teraszon terpeszkedünk, a medence előtt.

– Ne igyál már! – pirítok rá Bennettre, aki eszetlenül tolja le a torkán a sört.

– Ne, Cam! – fogja le a karomat Jaden. – Nyugodtan igyatok előttem. Kibírom, amúgy is szarul vagyok, iszonyatosan fáj a fejem.

– Baszki, Declan bulit szervezett a tiszteletedre. Akkor lemondjuk – bólogatok elszántan.

– Nem, szórakozzatok nyugodtan. Nem akarom, hogy miattam bármi is változzon. Megértettétek? – néz ránk kérlelve. – Oké, fiúk? Nem vagyok függő, a kiscsaj telenyomott és kiütött. Csak apám állati patáliát csapott – kissé túlparázza az egészet, ráadásul irtó furcsa az utóbbi időben.

– Tényleg. Hogyhogy nincs itt? – lepődöm meg én is.

– Ne is mondd! Miután lenyomta a szentbeszédét, szerencsére elengedett. Azt mondta, majd este jön, beszélni akar velünk.

– De jól vagy? – kérdezi Dean.

– Még sokszor rosszul vagyok, de jól leszek. Ja, erről jut eszembe, apám felvett mellém egy segítőt, egy olyan mentorféleséget, aki sajnos itt fog velünk lakni. Ne haragudjatok! – rázza a fejét.

– Dehogyis, ne hülyéskedj – nyugtatom. – Az a legfontosabb, hogy meggyógyulj.

– Fingani azért lehet előtte? – nevet fel Dean. – Vagy kiad a sajtónak, hogy gázos vagyok?

– Gondolom – neveti el magát Jaden. – Szóval apa megkért, hogy mindannyian fogadjunk szót neki… de mindenben.

– Jézusom, remélem, nem kell majd reggelente jógáznunk és zöld turmixokat innunk – fogja meg a fejét Dean. – Mert attól tuti fingani fogok, és azt a csajok nem igazán szeretik.

– Mégis mióta foglalkozol azzal, hogy ki előtt fingasz? – néz rá vádlóan Declan. – Múltkor lefingottad a szöszit is.

– Tényleg, de az véletlen volt – horkant fel, és látszik, hogy elmerül az emlékeiben. – Mikor felemeltem, csak úgy jött, nem kért engedélyt – röhög fel.

– Látom, itt semmi sem változott – nevet fel Jaden, és végre én is vele nevetek. – Fogalmam sincs, miben kell majd szót fogadnunk. Bocs előre is, srácok, de tényleg, mindenért.

– Jaden, hidd el, minket semmi sem érdekel, csak hogy újra itt vagy, és az, hogy jól legyél – csapok rá a combjára.

Mindenki egyszerre helyesel, ahogy szoktunk, ha döntést kell hozni valamiben.

– Köszönöm nektek, állati rendesek vagytok. Megyek, lepihenek a buli előtt. Ja, és kösz, hogy levágtátok miattam a hajatokat és a szakállatokat – túr bele a rövid hajába. – De mi lesz az imidzsünkkel?

– Leszarjuk. Változunk. Akinek nem tetszik, ne nézzen ránk, csak hallgasson minket – rántom meg a vállamat. – Egyébként is nagyon meleg van. Majd visszanő.

– Ez a hülye mostanában öltönyben jár – árul be Bennett.