H. D. CARLTON

DOES IT HURT?

FÁJ?

A mű eredeti címe: Does it Hurt?

Fordította: Sándor Alexandra Valéria

Copyright © 2022 by H. D. Carlton

Cover Design: TRCDesigns

Hungarian Translation © Sándor Alexandra Valéria , 2024

Hungarian edition © Művelt Nép Könyvkiadó, 2024

ISBN 9789635802777

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Ez a könyv nem valós történéseken alapul. A benne szereplő nevek, szereplők, cégek, szervezetek, helyszínek és események az író képzeletének szüleményei vagy nem valós kontextusban merülnek fel. Bármilyen hasonlóság valós személyekkel – akár élőkkel, akár elhunytakkal – vagy helyszínekkel csupán a véletlen műve.

Kiscápa!

Állj félre,

itt a Papacápa.

Lejátszási lista

Főcímdal:

Chris Isaak: Wicked Game (Jessie Villa Cover)

Ed Sheeran: Bad Habits

Billie Eilish: NDA

Sasha Sloan: Runaway

The Neighbourhood: Sweater Weather

Croosh (feat. IV): Lost

Seether: Words as Weapons

Hemming: Hard on Myself

OneRepublic (feat. Timbaland): Apologize

Righteous Vendetta: A Way Out

Transviolet: Under

Lana Del Rey: Born to Die

nothing,nowhere.: rejecter

Emawk (feat. solace): Pilot

MAALA: Better Life

Frank Ocean: Lost

Glass Animals: Heat Waves

Johnny Rain: Harveston Lake

Seether (feat. Amy Lee): Broken

KALLITECHNIS: Synergy

FONTOS MEGJEGYZÉS

Ez a sötét szerelmi történet nagyon megindító helyzeteket ír le, többek között felkavaró erőszakot és vérontást, gyilkosságot, trágár nyelvezetet, öngyilkossági gondolatokat, öngyilkosság említését, depressziót és szorongást, poszttraumás stresszt, halálközeli élményeket, hajótörést az óceán közepén, félreértett vagy megtagadott beleegyezés nyomán létesített szexuális kapcsolatot, vérfertőzés és pedofília említését (leírás nélkül), gyermekbántalmazást, nemi erőszak és másfajta bántalmazás említését, emberrablást és szókimondó szexuális szituációkat 18 éven felülieknek. Olyan perverziók is szerepelnek benne, mint az autasszasszinofília (izgalmi állapot a meggyilkolás kockázatától), a fojtogatás, a megalázás és a szadomazochizmus.

Szerzői megjegyzés

Tényleg szorosan együttműködtem valakivel Olaszországból az Enzo kultúrájával és nyelvével kapcsolatos kérdésekben, de kérlek, tartsd szem előtt, hogy a fordítások egy része szövegkörnyezet-függő, nem pedig szó szerinti. A fordítói szabadság ugyanazon jelentéstartalom visszaadására irányul még akkor is, ha a fordítás szó szerint nem ugyanazt jelenti. A könyv végén található a szószedet az olasz kifejezésekkel és azok magyarázatával.

Jó szórakozást!

Olykor én volnék a tenger.

Máskor én volnék a hajó.

Ma éjjel világítótorony volnék:

Egyedül égek a szakadék szélén.

– Vasiliki

PROLÓGUS

Sawyer

Ne bámulj már, köcsög!

Vadul rázom a lábam. Ezredjére veszem rá magam, hogy hagyjam már abba. Lerí rólam, hogy ideges vagyok, de hogyne lennék az, amikor az anyám unokatestvére férjének az unokahúga engem bámul? Úgy fest, mintha szellemet látott volna; az elmúlt hat évben lényegében az is voltam. De ha tényleg az lettem volna, akkor most nem kellene felszállnom erre a nyomorult gépre.

Egymással szemben ülve várjuk, hogy felengedjenek egy Indonéziába tartó járatra. Egyébként is, ő mi a francért megy oda? Mindjárt karácsony, a rohadt életbe.

Gondolom, üzleti útra megy, mivel szoknya van rajta hozzáillő blézerrel és Louboutin magas sarkúval. Ki repül kibaszott Louboutin magas sarkúban?

Mindegy. Az már nem, hogy észrevett, mert az most nem olyan fasza.

Folyik a víz a hátamon, és szinte biztosra veszem, hogy foltos a hónaljam.

Igyekszem kerülni a feltűnést, de ő is. Lassan és látszólag lazán – ugyanakkor egyáltalán nem lazán – előveszi
a zsebéből a telefonját. Ez alapesetben nem kongatná meg
a vészharangot, viszont neki is foltos a hónalja, és két másodpercenként rám pillant.

Óvatosan a füléhez emeli a telefont, amit megpróbál a szögegyenes hajába rejteni. Olyan vékony szálú, hogy szinte átlátszik – nem rejtegeti vele olyan jól a telefonját, mint hiszi.

Ribanc.

Fogalmam sincs, hogyan tudnék lelépni az orra előtt,
de nincs más választásom. Vagy eltűnök, vagy megtalálnak.

Fenébe a feltűnés kerülésével, az életem forog kockán. Fogom a kézipoggyászomat, felállok, és megpróbálok higgadtan elsétálni.

– Helló! – szól utánam, de francba az utánam szólással meg vele is. A könnyeimmel küszködve elosonok a tömegben. Olyan sokáig halogattam, hogy elhagyom az országot, mert meggyőződésem volt, hogy elkapnak – erre pontosan ez történhet.

Zakatoló szívvel egyenesen az ajándékbolt felé veszem az irányt, ahol veszek egy cipzáras pulcsit, melegítőnadrágot és baseball sapkát, aztán keresek egy mosdót, hogy átöltözzek, miközben folyamatosan hátrapillantok a vállam fölött.

Még a mosdóban is sokan vannak, ezért lehajtott fejjel gyorsan beslisszolok az egyik fülkébe. Reszkető kézzel laza kontyba fogom a hajam a tarkómnál, felkapom a sapkát, aztán belebújok a pulcsiba, hogy a kapucnival teljesen eltakarjam a fejem. Végül ráveszem a melegítőalsót a rövidnadrágomra,
de máris izzadok a több réteg ruhától és az adrenalintól.

Aztán kezet mosok, és a jegypénztárhoz sietek. Levegőért kapkodva szinte belelihegek az eladó arcába. A nő a hirtelen felbukkanásomtól megrémülve néz fel rám.

– Segíthetek esetleg…?

– Akarok egy jegyet a következő induló gépre – szakítom félbe kis híján akadozó nyelvvel.

Rám pislog, aztán a monitorjára nézve kattintgatni kezd az egérrel, és begépel valamit.

– Indul egy járat Indoné…

– Nem arra – szólok közbe megint. – Egy másikra.

Lesújtó pillantást vet rám. Bosszantom, de biztosra veszem, hogy egy nagy pohár vörösbor enyhítene a kínjain, én viszont biztosan találkozom a teremtőmmel, ha elkapnak.

– Negyven perc múlva indul egy gép Ausztráliába.

– Megvéve – csapok ki egy köteg készpénzt az igazolványommal együtt a pultra. Fancsali képpel elintézi a foglalást, és megszámolja a pénzt.

Sajnos kurva lassan.

– Ez nyolc dollárral és kilenc centtel kevesebb – veti oda nekem.

Általában nem szoktam kiakadni az ügyfélszolgálatosokra. Elég bajuk van anélkül is. Ugyanakkor, ha nyolc dollár és kilenc cent miatt fognak elkapni, akkor egyenesen rámutatok majd, és azt kiabálom, hogy „ő volt”, mielőtt menekülőre fogom.

Az orrom alatt motyogva előhalászok egy tízdollárost
a zsebemből, és azt is kicsapom a pultra.

Továbbra is lesújtó tekintettel elveszi a bankjegyet, és folytatja.

Folyton hátrapillantok a vállam fölött, de szerencsére nagy a tömeg a reptéren, és még nem látok egyetlen dühös arcú egyenruhást vagy rám szegezett fegyvert sem.

– Van még poggyásza?

– Nincs, csak a kézi – válaszolom.

Néhány perc múlva végre ideadja a jegyet a visszajáróval és az igazolványommal együtt.

– 102-es kapu. B terminál.

Felkapok mindent az asztalról, elmormolok egy gyors köszönömöt, és elindulok a reptéri buszhoz, miközben a sporttáskám a lábamat verdesi.

Szinte kiugrik a szívem a helyéről, mire átmegyek a biztonsági ellenőrzésen, leszállok a buszról, ami elvisz a terminálhoz, és végül odaérek a kapuhoz. Baromi sokáig tart, már a nevemet is bemondták a hangosbemondóba. Pánikba esem, hogy nem érek oda. Már tényleg nekiláttak bezárni az ajtót, amikor végre odaérek a kapuhoz.

– Várjon! – kiabálom.

A reptéri alkalmazott látja, hogy jövök, és istenemre esküszöm, járna neki egy szopás, amiért udvariasan félreáll
és átenged. Még a gépre vezető folyosón is hátrafelé nézegetek. A szívem a felszállásáig nem hajlandó visszazökkenni a normális kerékvágásba.

Még akkor is arra várok, hogy a légiirányítók megállítsák a járatot, és közöljék, hogy szökevény van a gépen.

1. FEJEZET

Sawyer

A ráknak szar íze van.

Mélyet szívok, mire mentolos íz kúszik végig a nyelvemen, hogy mesterséges vegyi anyagokkal töltse meg a tüdőmet. Hányat kell ebből elszívnom, hogy a rák emészteni kezdje a sejtjeimet, és addig osztódjon, amíg el nem uralkodik rajtam a betegség?

Összeszorul a torkom. A dohány miatti undortól erőteljes köhögés szakad fel belőlem. Elhúzom a számtól a cigarettát, és a megvetéstől eltorzult arccal bámulom, miközben füst gomolyog az orromból és a számból. Megmozgatom a kezemet, hogy több szögből is szemügyre vegyem.

Narancsszínű parázs világít a végén, ahol szürke hamu pusztítja a papírt.

Fellobban, mintha arra csábítana, hogy megint vegyem
a számba a másik végét.

Nem.

Még mindig nem vonz.

Napbarnított kéz nyúl felém, hogy elvegye a cigarettát, mielőtt elnyomhatnám a homokban.

– Add ide, mielőtt elpocsékolod.

Összevonom a szemöldököm. Mennyire gyúlékony a homok? Lefogadom, hogy semennyire. Túl sűrű… nincs honnan jönnie az oxigénnek. Hacsak nem locsolom le benzinnel. Attól aztán szebb lenne a part.

Tűz a hatalmas és kéklő óceán partján? Ki ne akarná látni?

Lágyan fújdogál a sós tengeri szellő, amitől érzéki táncot járnak a szőke göndör fürtök az arcom körül. A fülem mögé tűröm őket, mert túl fáradt vagyok ahhoz, hogy laza kontyba fogjam a tarkómnál.

Rápillantok a mellettem ülő srácra. Túlburjánzott, szalmaszőke tincsek lógnak a tarkójára, a tőrt ábrázoló tetoválás pedig jól mutat a napbarnított bőrén a füle mögött. Az összes tetkója jól mutat – tele van velük.

Még mindig nem tudom a nevét, de jó a farka, és igazából csak ez számít. Vagyis ez meg a gyilkos nikotinja. Nem az a típus, amelyikért egyébként odavagyok, de magányos voltam, és leálltam az első pasival, akitől nem jött rám a hányinger.

– Szerinted milyen rákot fogsz ettől kapni? – biccentek a kezében tartott cigaretta felé.

Felvonja sűrű szemöldökét, szép kék szeme pedig megcsillan a hajnali fényben.

– Nem tudom. A tüdőrák túl átlagos. Torok?

– Gondolod, hogy meghalsz?

– Kurvára remélem – kacag fel.

Bólintva nyújtom a kezemet, hogy adja vissza a cigit. Úgy néz rám, mintha fura lennék, és beletelik egy másodpercbe, hogy engedelmeskedjen.

Újabb szippantás, ami egy kicsit jobban ízlik attól, hogy emlékeztet rá: halált szívok a tüdőmbe.

Igen, így már sokkal jobban ízlik.

Zajos hullámok nyaldossák a partot, hogy karmaikkal kinyúlva elérjék a rövidre vágott, babakékre festett lábkörmeimet, visszakozva pedig homokot vonszoljanak magukkal.

Gyönyörű az óceán. Ugyanakkor könyörtelen is. Pillanatokon belül olyan hévvel fordulhat ellened, hogy azt sem tudod, merre vagy arccal, és bekap a hatalmas szájával, hogy belefulladj vagy valami még félelmetesebb lény fogai között végezd.

Megint mély lélegzetet veszek. Behunyom a szemem, miközben érzem, hogy a füst szétárad a tüdőmben, és szinte rátapad belülről.

A cigaretta is könyörtelen, ahogy felzabál. Lassan öl, aztán hirtelen. Arra jutok, hogy tetszik az óceán, és tetszik a cigaretta is. Azért, mert én… szintén könyörtelen vagyok.

* * *

– Hatvannyolc dollár tíz cent lesz – közli a pénztáros kedves mosollyal.

– Egy terhességi tesztért és egy doboz cigiért? – kérdezem hitetlenkedve.

– Attól tartok – kuncog a fazon.

– Ez szó szerint rablás – motyogom, de nem biztos, hogy meghallotta, mert még mindig mosolyog.

Szeretnék magamba szívni egy keveset ebből a boldogságból, de miután három hetet töltöttem az ausztrál Port Valenben, semmivel sem érzem magam nagyobb biztonságban, mint Amerikában.

Miután leszállt a gépem, megnéztem a híreket az interneten. Értesítették a hatóságokat, hogy valószínűleg láttak engem a reptéren, és feltételezték, hogy elszöktem az egyik gépen. A jegypénztáros hölgy vagy be tudott azonosítani, vagy nem – és vagy meg tudta erősíteni, hogy Ausztráliába repültem, vagy nem, hiába használtam más nevet. Annyit legalább elmondhatott, hogy gyanúsan viselkedtem, ami okot adhatott, hogy utánanézzenek.

Nem vagyok biztonságban ebben az országban – kiadnának az amerikai hatóságoknak, ha elkapnának –, de túl kockázatos lenne olyan helyre repülni, ahol megkönyörülnének rajtam. Így hát megbékéltem a ténnyel, hogy egy darabig még itt maradok, és ideje megint valaki másnak a bőrébe bújnom.

Ennél rosszabb helyen is lehet az ember, azt hiszem.

Port Valen gyönyörű tengerparti város a keleti parton, körülötte türkizkék óceánnal, és tele cápamerülésre és a korallzátonyok felfedezésére váró turistákkal. A tengerpartján kívül hatalmas vízesései és búvárhelyei is vannak több kilométernyi zöldellő erdővel, ami vonzza a túrázókat a világ minden pontjáról.

Egyébként minden marha drága itt.

Beletúrok a kopott bukszámba, ami már foszladozik a szélénél, így a cérna beleakad a cipzárba. Kiszámolom a bankjegyeket és az aprót, miközben korholom magam, amiért ilyen helyzetbe kerültem. Drága pénzt dobok ki az ablakon, amiért nem bírok egyedül lenni, ráadásul az is pluszkiadás, hogy most egy kis bizsergésre van szükségem, hogy ne táncoljak pengeélen idegileg.

Csak az a baj, hogy ez a penge érdes és recés, így nincs az
a kábítószer, ami megvédene attól, hogy megvágjon.

– Tessék – mondom a pénztárosnak. Mosolyt erőltetek zsibbadt arcomra. Olyan érzés, mint amikor anya elvitt a fogorvoshoz, ahonnan úgy jöttem ki, hogy lidokaint fecskendeztek a számba, és nem voltam ura az arcizmaimnak. Mindig vihogtam a különös érzés miatt, most viszont nincs sok kedvem nevetni.

A pénztáros ideadja a visszajárót és az árut, újabb mosollyal az arcán. Most már szinte bosszantó, hogy milyen boldog.

– Szép napot – csiripeli.

– Köszi – dünnyögöm.

Felkapom a zacskót, aztán a szupermarket kijáratához sietek, miközben csattog a rikító narancsszínű tangapapucsom a piszkos fehér kövön.

Ez a rohadt kurva terhességi teszt tényleg odavágott a kis pénzügyi keretnek, amit meghatároztam magamnak. Mégis jobb tudni, ha egy kis ufó befészkelte magát a testembe, mintsem félelemben élni, és megszállottan nézegetni a hasamat minden tükröződő felületen, amibe csak belebotlok, hogy nem nőtt-e néhány centit.

Így is elég félelemmel küszködök, nem kell még több.

Nem találhatnak meg, Sawyer. Biztonságban vagy.

Megrázom a fejem. Ott rekedtem azon a hideg és magányos helyen, ahol a rettegés lakik. Biztonságban vagyok?

Ha egy ufó költözött a testembe, az nagyon meg fogja nehezíteni az életem. Nem tudok gondoskodni egy gyerekről és még magamat is ellátni. Így is alig tudok megélni, és az, ahogy megoldom… istenem, borzasztó.

Elragadnak a gondolataim: már látom a szőke kisbabát a karjaimban, aki torkaszakadtából ordít, mert éhes, és pelenkakiütés vagy ilyesmi kínozza. Nem kérdés, hogy örökbe kellene adnom a kicsit. Csak attól kibaszottul megszakadna a szívem. Vagy legalábbis ami megmaradt belőle.

Kezdem gyorsabban venni a levegőt. Igyekszem kordában tartani, nagy nehezen próbálom levegővel megtölteni az összeszűkülő tüdőmet. Ragyogó napfény melengeti az arcomat, ahogy kiviharzom a fotocellás ajtón, és kiszaladok a parkolóból a járdára. A kínai boltban vásárolt tangapapucsomat szakadás fenyegeti a tempómtól.

Mély lélegzetet veszek. Kétségbeesve szívom magamba az oxigént, de a torkomon akad.

Egy hete késik a menzeszem, habár stresszes voltam. Nagyon stresszes. Soha nem imádkoztam még ennyit – a vécé fölött guggolva, a sortomba akasztott hüvelykujjal, az égieknek könyörögve, hogy adjanak okot a tampon használatára a kezemben. Azt hiszem, tiltólistára kerültem a mennyekben.

Ami jó nagy baromság, pedig nem hibáztathatom az angyalokat, amiért visszautasítanak az Úr nevében.

Az óceán sós aromája terjeng a levegőben. Mintha bevonatot képezne a nyelvemen, miközben továbbra is mélyeket lélegzek, és érzem, hogy az összeszorult mellkasom éppen csak ellazul. Van valami a tenger illatában, ami mindig megnyugtatja az elgyötört tüdőmet, akár pánikrohammal gyötröm, akár cigarettafüsttel.

Ezt gyászolni fogom, amikor továbbállok a következő állomásra.

Egyelőre élvezem Port Valen szépségét, amíg megtehetem. Zöld szegélyezi az utcákat, a virágok élénk rózsaszínével, narancsával és lilájával. Hatalmas sziklák magasodnak mögöttem a távolban – hiába vannak mérföldekre, nem lehet figyelmen kívül hagyni az impozáns alakjukat.

Egy csapatnyi nő halad el mellettem bikinitangában és topban. Nem tehetek róla, egyszerűen szerelmes vagyok ennek a városnak a lazaságába.

Sőt, ami még veszélyesebb, hogy kezdek beleszeretni magába Port Valenbe, hiába laknak emberevő pókok ebben az országban.

Gyorsan elgyalogolok a buszmegállóig, ahol lehuppanok a padra, reszketve kifújom a levegőt, miközben ott lóg a lábam között a műanyag zacskó. A fejem fölött egy szarka köröz, ami csak még jobban felbosszant. A saját káromon tanultam meg, hogy az ördögi madarak szeretnek indokolatlanul lecsapni és támadni. Még mindig nem hevertem ki a legutóbbit, így most imádkozom, hogy hamarabb ideérjen a busz, mint ahogy
a menetrend írja.

Jöhettem volna Szenilis Suzyval, a múlt héten vásárolt furgonommal. Régi vajsárga Volkswagen – olyan, amilyenben a hippik furikáztak a hetvenes években. Furgonban lakni jobb, mint szállodában, és hihetetlen szerencsém, hogy találtam egyet olcsóbban, mint amennyit ér. A pasas azt állította, hogy a lányáé volt, aki elhunyt, így csak azt akarja, hogy eltűnjön a szeme elől.

Amúgy sincs nálam a jogosítványom, és nem vagyok elég magabiztos ahhoz, hogy az út másik oldalán vezessek. Meggyőződésem, hogy kinyiffannék autóbalesetben vagy lekapcsolnának, amiért jogsi nélkül vezetek.

A szarka erre vijjog egyet, mintha figyelmeztetne, hogy talán biztonságosabb lenne Szenilis Suzyval próbára tenni a szerencsémet, de aztán elrepül, hála az égnek.

A szorongás maradékától reszkető kézzel beletúrok
a zacskóba, hogy elővegyem a cigarettás dobozt. Nem kellene szívnom belőle a jelenlegi helyzetben, ám annyira csábít
a halál gondolata, és túlságosan megijedtem ahhoz, hogy bármi mást csináljak.

Szégyellem magam, de szerintem nem tudom, milyen bármi mást érezni, mint ezt.

Ne szokj rá, Sawyer. Elég volt.

Amint kiveszek egyet és bedugom a számba, két dologra eszmélek rá. Elfelejtettem öngyújtót venni, viszont itt ül mellettem valaki. Olyan a tekintetének a súlya, mintha agyag száradt volna rá az arcomra.

Odafordulva látom, hogy egy mélybarna bőrű, idősebb férfi olyan rikító narancsszínű öngyújtót nyújt felém, mint amilyen a papucsom. Hüvelykujjával készen áll arra, hogy meggyújtsa nekem. Régi fehér ing van rajta, fején kopott, terepszínű baseballsapkával. Verejték csorog oldalt az arcán, de Old Spice és sóillatot áraszt.

Mosolyogva előrehajolok, mire kattint az öngyújtóval. Éppúgy megigéz a tűz is, ami emészteni kezdi a vékony papírt. Füst emelkedik a sós levegőbe, és az arcomba szállva csípi a szemem.

– Köszönöm – hessegetem el a füstöt. – Kér egyet?

– Persze.

Adok neki egy cigit, aztán figyelem, ahogy rágyújt, és
a narancsszínű parázs felvillan, miközben beleszív.

– Próbáltam lejönni a cigiről, de úgy tűnik, soha nem sikerül örökre leállni vele – meséli csak úgy mellesleg.

Szörnyű probléma, amit nem lenne szabad a nyakamba venni, de aztán örömmámor söpör végig rajtam, és azt hiszem, nem is olyan rossz. Nem tart tovább egy percnél, de legalább elviselhetővé teszi a pengeélt – most csak erre van szükségem. Erre, meg a jó társaságra.

– Mikor tudtuk elengedni azokat a dolgokat, amik a legnagyobb kárt teszik bennünk? – motyogom.

– Hát, jó kérdés.

– Hogy hívják? – kérdezem vigyorogva. Próbálok füstkarikát fújni, de csúfos kudarcot vallok.

– Nem is emlékszem, mikor kérdezte meg legutóbb egy csinos fiatal hölgy a nevemet – kuncog rekedten. – Simon vagyok.

Alapesetben felállnék és elsétálnék, aztán vissza sem néznék, ha egy fura öregember csinosnak nevezne, de ahogy
ő mondja, attól mégsem érzem kellemetlenül magam. Sőt, kicsit úgy érzem, mint ahogy otthon kellene. Meleg és hívogató érzés. Biztonságos.

Ez a kellemes érzés úgy elringat, hogy olyasmit teszek, amit csak ritkán szoktam. Vagyis soha. Elárulom neki az igazi nevem.

– Sawyer. Köszönöm a jó társaságot, Simon.

Pillanatnyi csend, aztán:

– Akarja látni az új tetoválásomat?

Úgy meglepődöm egy pillanatra, hogy megáll a cigit tartó kezem a levegőben.

– Persze – vágom rá, mielőtt bekapom a szűrőt a szám sarkával.

Felgyűri a rövidnadrágja szárát, hogy megmutassa az új tetkóját. Fekete, egyenetlen vonalakból rajzolódik ki a Baszd meg kifejezés a combja közepén, még mindig vörösen és feldagadva. Ezúttal tényleg nagyon meglepődtem.

Hitetlenkedő nevetés tör elő belőlem. Kis híján kiesik
a számból a cigi, de már az sem érdekelne.

– Istenem, imádom! Szerintem jobban, mint a kedvenc lábujjamat. Fájt? – hajolok közelebb, hogy szemügyre vegyem. Szemlátomást nem profi munka, sőt eléggé igénytelen, de talán ez tetszik benne a legjobban.

– Á – legyint. – Terápiás jellegű. De nem tudom, mit ért kedvenc lábujj alatt.

– A kislábujjam elég helyes, nem gondolja? – emelem fel a lábamat, hogy rámutassak.

Odahajol, hogy közelebbről megvizsgálja.

– Igaza van – állapítja meg. – Én is imádom azt a lábujjat.

Mosolyogva leeresztem a lábam, és rámeredek a torz szavakra. Beleszerettem ebbe a tetoválásba. Mindig is rám fért egy kis terápia valamilyen felelőtlen – és kissé eszement
– döntés formájában.

Megint beszívok egy adag füstöt, hogy aztán kifújjam. Küszködök az egyre erősebb késztetés ellen.

– Hol csináltatta?

– Én magam csináltam – von vállat. – Hallott már a teboriról?

Megrázom a fejem, így hát a zsebébe nyúlva elővesz egy fiolányi fekete tintát és egy maroknyi légmentesen becsomagolt tűt.

Felvonom a szemöldököm, hogy miért hord magánál ilyesmit, de örülök, hogy legalább új tűket használ.

– Hagyományos japán módszer. Szúrós-bökős tetoválásnak is hívják – magyarázza.

– Hogy működik?

Kifejti nekem a folyamatot, ami elég egyszerűnek hangzik. Olyan egyszerűnek, hogy fontolóra veszem, hogy csináljak magamnak egyet. Nincs tetoválásom, és arra a luxusra nem futja, hogy elmenjek egy szalonba, ahol fizetni kell érte.

Már éppen szóra nyitnám a szám, hogy megkérdezzem, honnan szerzi az eszközöket, amikor hirtelen megszólal:

– Akarja, hogy csináljak magának egyet?

Oldalra biccentett fejjel érzem, ahogy kezd fülig érni a szám.

– Aha – bólintok. Egy idegen tetoválást készítene nekem egy buszmegállóban? Túl jó lehetőség ahhoz, hogy passzoljam. Pontosan ilyenfajta spontaneitásra van szükségem.

– Mit kér érte cserébe?

– Az a csomag cigi elég lesz – biccent a műanyag zacskóm felé.

Olyan pillantást vet rám, amitől az az érzésem támad, hogy inkább engem akar megkímélni a cigizéstől, mintsem hogy ő maga szeretné elszívni. Nem tudom, észrevette-e, mi van még a szatyorban.

– Áll az alku – mosolygok. – Ugyanolyat akarok, mint
a magáé. Ugyanoda. Összepasszolnánk.

Tetszik az ötlet, hogy legyen egy ugyanolyan tetkónk Simonnal. Talán úgy érezném tőle, hogy barátra leltem
a magányos kis világomban, és lesz majd valaki, akire visszaemlékezhetek, amikor végül elmegyek.

Még fontosabb, hogy tetszik az üzenete. Mert éppen ugyanezek a szavak fogalmazódnak meg bennem is minden nap. Mi szolgálhatna jobb tetoválásként, mint a napi mantrám?

Vigyorog – közszemlére téve a kissé kajla fogait –, és int, hogy tartsam oda a combomat. Itt a rövidnadrág a mindennapi viseletem, így könnyedén oda tudja varrni, ahol az övé van.

Jön a busz, szóval kihagyjuk a járatot, de félóra múlva úgyis jön a következő. Az bőven elég idő az első tetkómhoz.

Kinyitja a fiolát, és rácsöppent a fekete tintából a kupakra, majd kibont egy új tűt.

– Poliptinta – mondja. – A legjobb, amit kapni lehet.

Bólintok, bár nem feltétlenül érdekel. Egyébként sem higiénikus ez az egész. Ha a testem kiveti magából, elég menő heg lesz belőle. Igaz, mindig is szerettem a polipokat, tehát jó lesz, ha a bőrömbe fecskendeznek egy kicsit belőlük. Nagyon könnyen el tudnak tűnni, álcázzák magukat, hogy beolvadjanak a környezetükbe – ez az, amire valójában vágyom az életben. Talán ezzel az új tetoválással úgy tehetek, mintha a tinta kimart volna belőlem mindent, ami emberi, és ugyanúgy képes lennék eltűnni, mint ők.

A homlokomat ráncolva ráeszmélek, hogy soha sem úgy történik, mint a filmekben, ahol a magányos kölyök hihetetlen természetfeletti képességre tesz szert. Azt hiszem, kicsit neheztelek is a polipokra.

Az új barátom lehajol a combomhoz. Barna szemét mindvégig a célponton tartja, miközben meglepően biztos kézzel alaposan beszurkálja a tintát a bőrömbe. Az éles tűszúrások mindenféle boldogsághormonnal árasztják el a testemet, így itt és most rájövök, hogy tetoválásfüggő lettem.

Ez jobb, mint a cigi, ami hiába az övé már, megengedi, hogy elszívjak közben még egyet. Azt mondja, azért, hogy zsibbasszon egy kicsit.

Még néhányan csatlakoznak hozzánk, és nevetnem kell, hogy kicsit sem lepődnek meg azon, hogy egy lány tebori tetoválást csináltat a buszra várva, mintha gyakran előfordulna ilyen Port Valenben. Egy pasas még oda is jön, hogy kérjen egyet magának, de Simon azt mondja neki, hogy keresse meg máskor.

Az egész élmény furcsa, de örömömet lelem benne, s ez az új érzés jobb, mint a szex. Olyan kevés boldogság jut nekem, és idegen férfiak túl gyakran tornyosulnak fölém, hogy belém hatoljanak.

Ami még fontosabb, hogy feledteti velem a dolgokat.

Huszonöt perc elteltével Simon felegyenesedik, megvonaglik az arca a fájdalomtól, és megroppan a háta, miután túl sokáig volt kényelmetlen testhelyzetben.

Rossz érzés, hogy fájdalmat okoztam neki. Biztos látja az arckifejezésemen, mert szigorú pillantást vet rám, szinte olyat, mint amikor egy apa megdorgálja a gyermekét.

– Ne érezze rosszul magát miattam, ifjú hölgy! Áldás öregnek lenni, és minden áldásban van valami keserédes.

Továbbra is rosszul érzem magam, de bólintok, aztán lehajolok, hogy szemügyre vegyem a tetkómat. A combom vörös és ég, ami még jobban kiemeli a durva vonalakat.

Baszd meg – kövér fekete betűkkel, bár az enyém egy kicsit rendezettebb, mint az övé. Ettől még egyenetlen és tétova az egész, ami nagy megkönnyebbülés. Ez tetszik benne annyira.

– Tökéletes.

– Tökéletlen – helyesbít a művét fürkészve.

– Tökéletesen tökéletlen – engedek széles mosollyal. Fáj az arcom attól, hogy ilyen szélesen vigyorgok, de jó érzés a fájdalom. Ugyanúgy, mint amikor a tű megszúrt. – Mint
a legjobb dolgok az életben.

Rágyújt még egy cigire, és hátradől, mintha az égvilágon semmi sem aggasztaná. Simon úgy fest, mint aki igencsak teljes életet élt, én pedig tudni akarom, mi hozta ebbe a buszmegállóba, hogy kedd délután egy ismeretlen lányt tetováljon.

– Igaza van – állapítja meg. – Ugyanakkor nagyon furcsa is.

Vigyorgok, amikor szóról szóra kimondja a gondolataimat.

– Maga is, Simon. Maga is.

Sokatmondó pillantást váltunk. Mindketten elégedettek vagyunk a furcsaságunkkal.

Ekkor jön a busz, hangosan zúgó motorral. Egy szisszenéssel kitárul az ajtaja, és felállok, hogy odanyújtsam neki
a karomat, mintha bálba kísérném.

Legyint, hogy induljak.

– Én inkább sétálok. Kell a mozgás az öreg csontjaimnak, különben örökre beállnak.

– Akkor miért ült a buszmegállóban? – ráncolom a homlokom.

– Erre jártam, és úgy festett, mint akinek szüksége van egy barátra – von vállat.

Lehanyatlik a karom, és különös érzés szúr mellbe. Csalódottság.

Még beszélgetni akartam Simonnal. Kérdéseket feltenni neki, és többet megtudni az emberről a viseltes ruhák és
a poliptinta mögött.

Jó megfigyelő, mert megint észrevette az arckifejezésemet. Vagy az is lehet, hogy túlságosan látszik rajtam, amit érzek.

– Keresztezik még egymást az útjaink, Sawyer. Az élet mókásan sodorja az embereket az utunkba, akikkel találkoznunk kell. Rajtunk múlik a döntés, hogy maradandó lesz-e.

– Maradandó – ízlelgetem a számomra idegen szót. – Maga már maradandó, Simon. Éppúgy, mint ez a tetkó.

Rám mosolyog, sokatmondó csillogással a szemében.

– Akkor hamarosan találkozunk, nemde?

Egy picit jobban érzem magam, amikor megfogom a szatyromat, és a tartalmának zörgése emlékeztet, hogy mi van még benne. Leolvad az arcomról a kis vigyor. Simon már nem tereli el a figyelmem a fenyegető helyzetről, és egyszeriben rettegek egyedül megtenni ezt az utat.

– Remélem. Örülök, hogy megismerhettem, Simon.

Azzal égő combbal elfordulok, hogy felszálljak a buszra. Bedobom az aprót, és keresek egy ülőhelyet leghátul. Forró és ragacsos a műbőr, de alig veszem észre.

Az ablakon át vetek még egy utolsó pillantást Simonra, aki integet, mielőtt elindul velem a busz.

Legalább nem kell boltba mennem, hitelkártyát használnom vagy még több pénzt kivennem. Már csak néhány napot adok magamnak, mielőtt eljön az ideje, hogy megigyak valamit.

Aztán valaki másnak a bőrében fogom újrakezdeni.

Nem Sawyer Bennettként, hanem olyasvalakiként, aki azt kívánja, hogy bárcsak soha ne találkozott volna vele.

2. FEJEZET

Sawyer

Jamie Harris.

Egy pillanatra rámeredek az igazolványra, mielőtt odatolom a pultos elé. Rápillant a kártyára, aztán megint rám, végül megint a kártyára.

– Amerikai vagy – állapítja meg.

– Sajnos – felelem.

– Nem nézel ki huszonkilencnek – jegyzi meg, mielőtt visszaadja a személyimet. Ez sértő, mivel csak egy évvel vagyok fiatalabb, mint amit az igazolvány ír.

Mosolyt erőltetek magamra.

– Borzasztóan sajnálom, hogy nem felelek meg az elvárásaidnak, hogy miként kell festenie egy huszonkilenc éves nőnek. Hála a bőrápolási szokásaimnak. Most már megkaphatom az italomat?

A pultos a szemét forgatja, mielőtt elindul, hogy elkészítse az említett italt. Amint távolabb lép, kifújom magam. Szorít a mellkasom az idegességtől, de nem merem kimutatni.

Az én fényképem van az igazolványon, de nem az én nevem.

Jamie Harris sikeres cégvezető Kalifornia államban, Los Angelesben, ötcsillagos hitelbírálati minősítéssel és bődületes, ötvenezer dolláros hitelkerettel.

Egyébként férfi és meglehetősen sikeres.

Nos, azt hiszem, hogy most én vagyok sikeres.

Ami azt illeti, nem tervezem elkölteni az összes pénzt
– nem akarok többet, mint amennyit feltétlenül szükséges. Mielőtt iderepültem, felvettem annyi készpénzt, hogy kitartson egy darabig.

Az összes áldozatom férfi, többségük uniszex névvel, így könnyebb megszemélyesítenem őket. Szinte mindegyikkel le is feküdtem. Néhányukkal nem igazán akartam, és undorodtam minden érintéstől. De ez kellett ahhoz, hogy megkapjam, amire szükségem volt.

Nincsenek meg a képességeim ahhoz, hogy a neten csináljam, így marad nekem a régi módszer. És ahhoz, hogy elég közel jussak a személyes adataikhoz… fel kell vinniük a lakásukra.

Szerezhetnék munkát, ám ahhoz vagy el kellene lopnom egy olyan halott személyazonosságát, akiről senki sem tudja, hogy meghalt, vagy a saját nevemet kellene használnom, de mindkettőtől hányingerem van. Kezdjük ott, hogy őszintén szólva meg akarok halni, amiért elcsórom mások életét.

Szar ember vagyok, semmi kétség. De nem vagyok szociopata. Nem hiányzik belőlem az empátia és nem vagyok bűntudatmentes sem.

Akárhogy is, senki sem tudhatja meg, hol vagyok. És ki vagyok.

Szóval nem, nem tudok aludni éjszakánként, és nem bírok tükörbe nézni.

De azt csinálom, amit tudok. Ez a túlélés egyetlen általam ismert módja.

A pultos visszatér a Vodka Sprite-ommal, amit mogorva pillantás kíséretében tol elém.

– Hogy hívnak? – kortyolok bele, s máris elmosolyodom. Ahhoz képest, hogy úgy tűnik, nem hisz nekem, szörnyen erősre keverte az italt.

Amiért hálás vagyok, hiszen csak ezt az egyet akartam rendelni. Nem kockáztathatom meg, hogy berúgjak. Ma este dolgozom, amihez minden eszemre szükség van.

Habár nemcsak dolgozni jöttem ide, hanem ünnepelni is. A terhességi teszt negatív lett. Az ijedség után rögtön feltetettem egy spirált. Abból a pénzből, amit nem akartam elkölteni, de marhára olcsóbb volt, mint egy gyerek. Belátható időn belül nem lesz terhesség – márpedig ezen kurvára van mit ünnepelni.

A nővér megerősítette a rendelőben, hogy valószínűleg a stressz miatt késik a vérzésem, és megfogalmazott még néhány egyéb egészségügyi aggályt is. Úgy tűnik, túl sovány vagyok, és egyáltalán nem segít, hogy alig bírok enni.

Noha Jamie hitelkerete lehetővé tenné, hogy megvegyek akár egy vadonatúj kocsit is, képtelen vagyok rávenni magam, hogy többet vásároljak, mint amennyit feltétlenül muszáj. Amint lelépek valahonnan, soha többé nem használom az ottani kártyát, nehogy kinyomozzák, ki vagyok, és megtaláljon a rendőrség. Nem tudom, hogy ez lehetséges-e egyáltalán, de a paranoiám nem engedi, hogy másképp csináljam.

– Sok vendéget kell kiszolgálnom – válaszolja. Jobbra és balra is végignézek a pult mentén, hogy hol vannak az említett vendégek, ám nem látok egy teremtett lelket sem. Csütörtök délután egy óra van. Ez a bár egy szar, és szemlátomást a pultos viselkedése sem különb, mint az idejétmúlt berendezés.

– Tényleg nem bírsz engem. Miért?

– Olyan kisugárzásod van, mint egy megvadult kutyának.

Szétnyílnak az ajkaim, mielőtt döbbent nevetés tör elő belőlem.

– Mint egy megvadult kutyának? – ismétlem hitetlenkedve. Annyira igaz, hogy még csak meg sem sértődhetek rajta. Vigyorogva a kezemre támasztom az államat. – Mesélj!

Két kézzel a pultra támaszkodva előrehajol.

– Pusztító vagy és zabolátlan – közli.

– Biztos pszichológus vagy – vágok vissza epésen.

– Csak ránézésre felismerem a bajt.

Összeszorított szájjal vállat vonok, és iszom még egy kortyot ahelyett, hogy szavakkal válaszolnék. Továbbra sem téved.

Válaszra várva fürkészi az arcomat. Egyenesen a szemébe nézve iszom egy újabb kortyot, mire bólint, mintha valamire helyeselne magában.

– Félsz. Ettől vagy veszélyes – teszi hozzá. Elkomorul az arcom, ő pedig erre a megerősítésre csettint a nyelvével, lassan feltápászkodik a pultról és elmegy.

Gyanítom azért, hogy szellemeket szolgáljon ki, mert még mindig kurvára nincs itt senki.

Vagy legalábbis azt hittem.

– Nem tudtad? Manapság ingyen terápia jár az ital mellé.

Megdöbbenek a mély, akcentusos hangtól a hátam mögött. Nem az ismerős ausztrál kiejtés, amihez hozzászoktam. Összerezzenek, megfordulok a bárszéken, és egyetlen pillantás után rögtön visszafordulok.

– Hagyjál. Már attól teherbe tudnék esni, hogy csak rád nézek. Menj innen.

– Nem ez a férfivá válás rítusa? – morogja. – Felkoppintani egy lányt, aztán lelépni?

– Úgy tűnik, sokan azt hiszik – horkantok fel.

A pasi helyet foglal mellettem, így bekerülök az óceán és egy csipetnyi szantálfa illatfelhőjébe. Szörfnadrág van rajta fekete testhezálló ujjatlan trikóval. Miféle férfi hord ilyet úgy, hogy az ér? Talán azért, mert neki van a leggyönyörűbb karja, amit valaha láttam.

Pontosan az a fajta fazon, akitől távol tartom magam. Inkább az öltönyös, nyakkendős, jelzálogos típusra bukom. Arra a fajtára, amelyik olyan sokat dolgozik és annyira stresszes, hogy elájul tizenöt másodperc után… nos, attól, amit ő szexnek hív.

De a mellettem ülő férfi? Keményen meg kellene dolgoznom, hogy kifárasszam, és mire elérném, én lennék olyan baromi fáradt, hogy semmi mást nem bírnék csinálni.

Veszélyes.

Közelebb hajolok hozzá. Szinte hozzányomom az orromat az izmos bicepszéhez, mély lélegzetet veszek, és fennakad a szemem.

– Az illatod is jó – nyögök fel. – Húzz el innen.

Dühösen felkapom az italomat. Tényleg mérges vagyok, amiért ennyire csábító. Elragadtatva rápillantok, ő pedig szemlátomást bosszankodva rázza a fejét. Mégsem lép le.

– Ne szimatolj.

Felvonom a szemöldököm. Soha nem tudom csak az egyiket, pedig mindig is szerettem volna. Attól különösen pikáns lenne a válaszom.

– Akkor lépj le.

A pultos azt mondta, hogy veszélyes vagyok, de ez az ember maga a megtestesült veszély. Rövidre nyírt hajának kis tüskéi biztos hihetetlenül kellemes tapintásúak, jobb szemében van egy sötétebb folt, a bőre pedig mélyen napbarnított. Némi borosta húzódik az erőteljes állkapcsán, tovább fokozva a szinte bűnöző megjelenését.

Olyan test, mint egy görög istené? Pipa.

Már a hegyével is tönkretehetné az életemet? Naná.

Folyton ráncolja a homlokát, és olyan a kiállása, mintha utálná a világot? Dugj már meg!

– Vegyél rá – felesel az állával a pultos felé bökve. Borzongás fut végig a gerincemen a kihívó hangjától, még akkor is, ha leereszkedőnek hangzik. Attól még muszáj összeszorítanom a combom.

Megköszörülöm a torkomat.

– Inkább nem szégyenítenélek meg mások előtt.

Lassan farkasszemet néz velem, az eszelősen jóképű arcán sztoikus kifejezéssel.

– Úgy nézek én ki, mint akinek bármi miatt szégyenkeznie kellene?

Mielőtt felelhetnék, jön a pultos – aki már sokkal kevésbé szemtelen –, a mellettem ülő seggfej pedig rendel egy italt. Még csak az igazolványát sem kell megmutatnia.

Férfiak – jegyzem meg magamban gúnyosan. Mind szemét.

– Bocs – hajolok a pultos felé. – Ez az ember… – Elhallgatva oldalra pillantok. – Hogy is hívnak?

– Enzo – válaszol készségesen, mintha nem árulkodni készülnék róla. Összevonom a szemöldököm. Röhejesen szexi neve van.

– Enzo zaklat engem – nézek megint a pultosra, miközben a tettes felé biccentek. – Féltem az életemet.

Gyorsan odafordulok Enzóhoz, hogy hozzáfűzzem:

– Én egyébként Jamie vagyok, köszi, hogy megkérdezted.

Aztán megint a pultosra nézek, méghozzá várakozó arckifejezéssel.

Mindössze egy szemforgatásra méltat, mielőtt elmegy. Összeroskadok, az új kísérőm pedig mély hangon kuncog mellettem.

– Tényleg nem kedvel téged.

– Tudom! – tárom szét a karomat. – A légynek sem tudnék ártani.

Kis híján a torkomon akad a szemérmetlen hazugság, a hangulatom pedig mélyrepülésbe kezd, mert eszembe jut, hogy csak a megélhetésért ártok embereknek.

Enzo mintha észrevette volna rajtam a hirtelen változást, mert rám emeli a tekintetét. Nem vagyok túlzottan oda azért, ahogy fürkész. Fészkelődöm a széken, miközben a combom hozzátapadt az olcsó bőrhöz.

– Én most odébb megyek – figyelmeztetem.

Rám mered, én pedig az üres poharamra. Nem moccanok. Egy tapodtat sem. Ő meg csak hagyja, hogy elragadjon
a fejemben tomboló tornádó.

– Mit szólnál még egy italhoz helyette?

* * *

– Szóval azt akarod mondani, hogy cápákkal úszol? A hatalmas és rémisztő tengeri szörnyetegekkel, amik embereket esznek?

Rám fintorog, mert nem nyűgözi le a megállapításom.

– Nem esznek embert – magyarázza. – Nagyobb eséllyel halsz meg autóbalesetben, mint hogy megharapjon egy cápa.

– Komolyan, ez a régi béna statisztika? Mindenre ezt mondják – folytatom gúnyosan elmélyített hangon. – Nagyobb valószínűséggel halsz meg autóbalesetben, mint repülőgép-szerencsétlenségben. Miért nem teszed egy kicsit érdekesebbé, és mondod azt, hogy nagyobb valószínűséggel öl meg egy lezuhanó kókuszdió?

Megrázza a fejét, de csillog a szeme, és kissé megrezzen a szája sarka. A lelkem ebben a pillanatban elhagyja a testemet. Gödröcskék jelennek meg az arcán.

Rohadt életbe! Ez nem oké.

Ráadásul ez az első alkalom, hogy mosolyra fakasztom. Vagy legalábbis ezt mondom magamnak. Máskor aligha nevezném ezt szórakoztatásnak.

Enzo talán úgy tesz, mintha bosszantanám, ám titokban élvezi a társaságomat. Egy ilyen pasi nem venné rá magát, hogy maradjon, ha nem akarna. Sőt, szerintem azt élvezné, ha ő mondaná nekem, hogy kopjak le.

– Igaz – von vállat. – A cápákat nagyon félreismerik, a média pedig emberevő szörnyetegekként ábrázolja őket, pedig ez egyáltalán nem így van. Kíváncsi állatok, akik gyakran fókáknak nézik az embereket. A cápák nem szeretik az ízünket.

– Tehát azt mondod, hogy ha vízbe szállnék egy cápával, akkor nem az történne velem, ami A cápában?

Félig lehunyja a szemét. Hiába tudom, hogy nem akar csábítónak látszani, de ez a legszívdöglesztőbb tekintet, amivel valaha is nézett rám valaki.

Rég elkezdett fájni a combom, mert azóta összeszorítom, hogy két órája elkezdtünk Enzóval beszélgetni. De ez nem csupán testi vonzalom. Van benne valami, ami magával ragad, amitől lesem minden szavát, és amitől nem bírom levenni róla a tekintetem.

Talán a pia miatt van. Talán mégsem.

Mélyen a szemembe néz, amikor beszélek. Még soha nem éreztem, hogy ennyire figyeltek volna rám. A legjobb, hogy nem osztogat kéretlen tanácsot vagy sovány vigaszt. Egyszerűen csak… meghallgat, méghozzá figyelmesen. Mintha legközelebb a rák gyógymódját ejthetném ki a számon. Kár, hogy én magam vagyok a kibaszott rák.

Mindketten becsíptünk egy kicsit. Bár nem éppen a legkedvesebb figura, de jó vele beszélgetni.

Tetszik, hogy úgy beszél, mintha haldokolna, és nem lenne elég ideje az udvariaskodásra, ami egyébként kurvára nem is érdekli. Nem vesztegeti az időt valótlan sztorikra vagy biztatásra. Az a fajta, aki azért ül melléd, mert ezt akarja, és azért folytatja a beszélgetést, mert annyira számít neki, hogy mit fogsz mondani.

Megfontoltan ilyen.

És valahogy nagyon érdekes beszélgetés kerekedik ki ebből.

– Nem akarnának csak úgy kinyírni. De végtére is vadállatok, és tiszteletben kell őket tartani. Heves tud lenni a vérmérsékletük, védhetik a területüket, és rád támadhatnak, ha felingerled őket, vagy kajának néznek. Többnyire viszont csak úsznak tovább – von vállat.

A kezemre támasztott állal ámulok, ahogy beszél. Szenvedélyesen szereti a munkáját. Mogyoróbarna szeme csillog az izgatottságtól, a kezével is beszél, amikor tényleg belelendül, és mindig látszik egy gödröcske nyoma a jobb arcán, ha a szakmájáról beszél, mintha tudna valamit, amit a világ többi része nem tud.

Bizonyos tekintetben ez igaz is. Tudja, milyen a világ egyik legősibb és legrettegettebb ragadozójával együtt úszni, amit nem sokan mondhatnak el magukról.

Talán nem a legkifinomultabb a stílusa, de csodálom a szenvedélyességét. Az egyetlen dolog, amiért én szenvedélyesen lelkesedem, az a túlélés, és sokszor még így is kedvem támad feladni.

– Haraptak már meg valaha?

– Cápa nem – válaszolja vontatottan. Megdöbbenek szavainak rejtett jelentésén.

– Ezt úgy mondod, mintha élveznéd, ha nem cápa harap meg.

Felvonja a szemöldökét, és egy kis vigyortól feljebb vándorol a gödröcske az arcán. Ő fel tudja vonni csak az egyik szemöldökét. Nem kéne meglepődnöm rajta. Istennek mindig megvoltak a kedvencei.

– Van rá okom, hogy ne legyen?

– Ne próbálj felkoppintani, Enzo – sóhajtok fel hangosan. – Még csak nem is vagyunk barátok.

Megfogom a poharamat, hogy kiigyam az italom maradékát, és eltereljem a figyelmemet az elméletének teszteléséről.

– Minden tőlem telhetőt meg fogok tenni – jegyzi meg szárazon.

– És nem is érem be kevesebbel. Az egyetlen fajta bácsi, aki érdekel, az a cukros.

– Felírod a mosdó falára a számodat? – javasolja. – De nem hinném, hogy olyan hív, akit bemutatnál a szüleidnek.

Ártatlan szavak ezek, mégis mellbe döfnek. Olyan erővel, hogy a kelleténél kicsit durvábban teszem le a poharat.

Észreveszi a hangulatváltozásomat, így az italát letéve rám néz.

Csak… néz. Várakozik anélkül, hogy kérdezne.

Mosolyt erőltetek magamra.

– Nekem nincsenek – vonok vállat lazán.

– Nincs családod?

– Csak én.

Megint szótlanul vár, amíg a nedves szalvétával szöszmötölve felitatom a poharamban lévő jégtől keletkezett párát.

– Tizennyolc éves korunkig voltak velem és a testvéremmel, Kevinnel. Részegen tartottak hazafelé kocsival, és veszekedtek, mint mindig. Biztos azért, mert apa megint tapogatott egy másik nőt. Lesodródtak egy hídról, csak másnap bukkantak a felszínre. Apának tele volt az arca karmolásnyomokkal anya körmeitől, és mindkettőjüknek magas volt a véralkoholszintje.

Lassan bólint.

– Ikrek vagytok? – kérdezi.

– Aha – helyeslek halkan. – Kev és én ikrek voltunk. De most már csak én vagyok.

Széles mosollyal teszek pontot ennek a kijelentésnek a végére, amivel jelzem, hogy elég volt ebből a lehangoló beszélgetésből.

Kifürkészhetetlen arckifejezéssel néz rám, mielőtt megszólal.

– Gyere, mutatni akarok neked valamit – biccent a kijárat felé. – Nem akarom ebben a fos bárban tölteni az egész rohadt napomat.

Jogos. Úgyhogy felkapom a poharát, hogy kiigyam.

Whiskey. Fúj.

– Nagyon goromba vagy – állapítja meg Enzo. Feláll,
és szenvtelenül felvont szemöldökkel végigmér.

Kicseszettül magas. Mármint jó harminc centivel magasabb nálam.

– Te meg egy melák vagy – vágok vissza.

A pultos – aki végül beadta a derekát, és elárulta, hogy Austinnak hívják – úgy szedi össze a poharainkat, hogy ránk sem néz. Még akkor sem, amikor Enzo előhalássza a pénztárcáját, hogy letegyen a pultra néhány bankjegyet, és rendezze a számlánkat.

– Bosszantó vagy.

Nem először hallom.

– Ez azt jelenti, hogy lemondod a randinkat? – érdeklődöm némi reménnyel. Bármennyire is szükségem van arra, hogy Enzo felvigyen a lakására, mindig utálom, ami utána következik.

– Ez nem randi. De ha kiutat keresel, akkor lépj le te. Úgy, mint egy nagylány.

Istenem, de aljas! Miért tetszik?

– Mindegy. Hadd adjam oda a pénzt a…

– Ha pénzt veszel elő, akkor lenyomom a torkodon – figyelmeztet vészesen mély hangon.

A döbbenettől tágra nyílt szemekkel kapom fel a fejemet.

– Jesszusom, ha úriember akarsz lenni, akkor csak annyit mondj. Fura figura vagy.

Nem válaszol, csak mellettem kiférkőzve elindul a kijárat felé anékül, hogy hátranézne. A faszkalap képes feltételezni, hogy követni fogom.

Nos…

Igaza van.

Soha nem voltam az a fajta, akinek van önuralma. A bárszékről leugorva a nyomába eredek. A papucsom csak úgy csattog a ragacsos padlón, miközben igyekszem utolérni.

– Értékelem az indokolatlanul gyors tempódat – lihegem, ahogy kilépünk a forró ausztrál napsütésbe. Hunyorgok, mert az erős fény szúrja az érzékeny szememet. – Ne vesztegessük az időt. Ezt már szeretem. Elfoglalt nő vagyok, tudod?

Máris izzadok. Hosszú lábaival istentelenül nagyokat lép, méghozzá sokkal gyorsabban, mint ahogy az én kis lábaim bírják.

– Ezt valamiért kétlem.

3. FEJEZET

Sawyer

– Miért mondják az emberek, hogy kicsinek érzik magukat a világegyetem gondolatától, miközben soha nem mondják ugyanezt a vízesésekről?

– Valószínűleg azért, mert úgy gondolják, hogy egy vízesés legyőzhető. A világegyetemet viszont soha nem fogja legyőzni senki.

A válaszát fontolgatva lebiggyesztem az ajkamat.

– Az óceánt sem győzték le. De arról sem mondanak ilyet.

– Akkor még nem jártak az óceán közepén – közli epésen.

Enzo előveszi a pénztárcáját, ledobja a földre, majd a tarkójához nyúlva leveszi a felsőjét, hogy aztán fejest ugorjon az előttünk lévő hatalmas búvárlyukba. Alig érintett meg, mégis olyan, mintha áramütés ért volna.

Ha most utána ugrom, halálos áramütés fog érni.

– Beüthetted volna a fejed! – kiabálom túl a morajló tengert, amint előbukkan a feje a türkizkék vízfelszín felett. Nem foglalkozik velem, csak elúszik a vízesés felé, miközben a napbarnított háta csillog a napfényben.

Tényleg nem tudom, miért hívott ide.

De örülök neki, mert így, hogy már nem látszanak az izmai, valóban élvezhetem a kilátást.

Lélegzetelállító. Egy kis beugró rész sziklákkal és élénkzöld növényekkel körülvéve, amik belevesznek a csillogó kék mélységbe. Szemközt egy hatalmas vízeséssel, aminek az erejétől bizsergést érzek a zsigereimben. Indák kapaszkodnak fel a több tízméternyi sziklán, amiktől erős kísértést érzek, hogy megragadjam az egyiket, és próbára tegyem
a Tarzan-képességeimet. Mindig is szerettem volna egy indán himbálózva beleugrani a vízbe. Eggyé válni a természettel meg ilyen baromságok.

Enzo felé fordul, és egy pillanatra megáll a szívem.

– Jössz?

– Csak akkor, ha megígéred, hogy nem nyúlsz hozzám
– kiabálok vissza.

– Megígérem, hogy nem teszek semmi olyat, amiért nem könyörögsz nekem.

Azzal megfordulva lebukik a víz alá, hogy eltűnjön a zuhatagban.

Hangosan felnyögök, hátravetett fejjel. Egyszerre hoz megkönnyebbülést és dühít, hogy nem tudja egyszerűen megígérni. Nagyon ellentmondásos jeleket küld felém.

Megadó sóhajtással kibújok az ujjatlan felsőmből, aztán kigombolom a farmersortomat, amit hagyok lecsúszni. Szerencsére megtanultam, hogy ne menjek sehová fürdőruha nélkül.

Végighúzom az ujjamat a friss tetováláson a combomon. Még csak pár napos, így elfertőződhet, ha bemegyek a vízbe. De még annál is rosszabb lenne, ha nem mennék be, és soha nem tudnám meg, mi történhet a vízesés mögött.

Szerintem a mai egyetlen bölcs döntésem, hogy nem hintázom indán.

Ma nem leszek a dzsungel királya, bár jobban örültem volna, ha Enzo nem tűnik el, így megkérdezhettem volna, hogy biztonságos-e beugranom a vízbe. Lehet, hogy ő fejest ugrott, ám az az érzésem, hogy ő egyméteres vízbe is belevethetné magát egyetlen karcolás nélkül.

Arra jutok, hogy megpróbálom. Nekifutásból ugrom, felhúzott térddel, és igazi idiótaként csapódom a vízbe.
A legtöbb lány valószínűleg úgy szambázott volna bele, mintha fotózáson lenne, az én életem viszont túl bizonytalan ahhoz, hogy ne azt csináljam, amit valóban akarok.

Például egy vízesés mögött elcsábítsam a legszexibb férfit, akit valaha láttam. Megint felnyögök, ezúttal saját magam miatt. Két másodpercbe telt, hogy rábeszéljem magam, pedig tudtam, hogy úgysem fogok nemet mondani.

Szeretek hazudni magamnak.

Annyi időre jövök csak fel, hogy egy mély lélegzetet vehessek, aztán megint lemerülök, egyenesen a zuhatag alá.

Olyan meleg van itt, mintha fűtött takaróba bújnék egy hideg estén. Annyira jóleső érzés, hogy libabőrös leszek tőle.

Felbukkanva látom, hogy Enzo a meder szélének sziklapadlóján ül, egyik térdét felhúzva – rajta a karjával –, miközben a másikat még mindig a vízbe lógatva vár rám. Csillog a bőre. Az egyik vízcsepp különösen felkelti a figyelmemet, ahogy végigcsorog az izmos hasán, egyenesen a szörfnadrágja derekáig.

Nagyot nyelek, és belenézek a szemébe. A vízben maradok, ahol biztonságban vagyok. Semmiféle érzelmet nem látok a tekintetében. Palástolja őket, és nyugtalanító, hogy nem tudom, mit érez vagy gondol.

– Most meg fogsz ölni? – kérdezem a vízesés mennydörgésénél alig hangosabban. Hihetetlenül könnyen a semmibe vesznének a kiáltásaim.

– Keresne valaki? – vág vissza.

– Igen – mosolygok szarkasztikusan. – Most is keresnek.

Soha nem fog rájönni, hogy ez mennyire igaz. Legfeljebb csak akkor, amikor már túl késő.

– Ezt a vízesést nem ismerik annyian – feleli. Lassan végigjáratja a tekintetét a nyakamon, mielőtt megint a szemembe néz. – Időbe telne, mire megtalálnának.

Annak ellenére, hogy izzadok a melegtől, borzongás fut végig a gerincemen a válaszától. Vagyis nem, a hangjától.

– Soha nem akarom, hogy megtaláljanak – vonok vállat.

– Akkor azt hiszem, pont úgy állunk, ahogy szeretném
– jegyzi meg lustán.

Bajban vagyok, de ez az a fajta baj, amitől zabolátlanul mosolyog az ember az élet és a halál közötti mezsgyén. Az a fajta veszély ez, ami bizsergéssel tölt el, ami életre kelt, aztán ott hagy kifosztva és üresen, amikor vége.

– Akarod tudni, mit gondoltam rólad, amikor a bárban voltunk? – érdeklődöm.

– Azt, hogy egyetlen pillantással teherbe tudnálak ejteni – ismétli meg szárazon. Folyékony forróság támad a hasam aljában a szavaitól. Nem is akarok gyereket, így szégyellem bevallani, hogy szörnyen beindultam.

Olyan, mintha a híresség, akire rá vagy kattanva, arról beszélne, hogy felkoppint. Nem számít, hogy akarsz-e gyereket, máris nedves lesz a bugyid a gondolattól.

Megrázom a fejem, és mély lélegzetet veszek. Remélem, hogy a beszívott oxigén segít szertefoszlatni a ködöt az elmémből.

– Hogy már a hegyével is tönkre tudnál tenni – ismerem be, s elvigyorodok, amikor látom rajta az enyhe döbbenetet.

– Miből gondolod, hogy megdugnálak?

Aúú.

Vállat vonok, mit sem törődve a szégyennel, ami kezdi felhevíteni az arcomat.

– Azt mondod, hogy nem tennéd meg?

Egy pillanatra rám mered, és végigmér a tekintetével. Mintha tolvajkulccsal matatna az agyamban, hogy felfedje minden titkomat.

De soha nem fogom elárulni őket.

Végül lassan megrázza a fejét, és megnyalja a száját. A mozdulattól szétnyílnak az ajkaim, és megindul a nyálelválasztásom.

Leereszti a térdét – így már mindkét lába belelóg a vízbe – és előrehajol. Lángoló tekintetével felborzolja a kedélyeimet, mert nem tudom, hogy ő is vonzódik-e hozzám, vagy untatják a kérdéseim.

– Te is tönkreteszel engem. Csakhogy szerencsétlenségedre ez nekem a legotthonosabb érzés.

Összeszedem a bátorságomat, hogy közelebb evickéljek hozzá, de ne olyan közel, hogy elkaphasson. Annyira még nem vagyok bátor.

Egyáltalán nem is voltam bátor soha.

– Ez meg mit jelentsen? – kérdezem, miközben leköti
a figyelmemet a mellkasán lefelé csorgó újabb vízcsepp.

– Azt jelenti, hogy ha bármi is történik, akkor ma este fog. Egy éjszaka.

Felnézek rá a pilláim alól, és érzem, hogy lecsöppen a szemöldökömről egy vízcsepp és végigfolyik az arcomon. Mintha jelképes lenne.

– Áll az alku – mondom a vágytól rekedt hangon. – Utána soha többé nem találkozunk.

Mielőtt válaszolhatna, lebukom a felszín alá, s egyenesen odaúszom a lábához. Miután előbukkanok, hátrasimítom szőke tincseimet, és kis híján megfulladok a mogyoróbarna szemében lángoló tűztől.

Kalapáló szívvel megfogom a két térdét, hogy arra támaszkodva felegyenesedjek. Így már szemtől szemben vagyunk. Megfeszül az érintésem alatt, de nem húzódik el. Közelről már látom, milyen különlegesek a szemei. Aranybarna és zöld árnyalatok örvénylenek benne, sötét gyűrűvel keretezve. A jobb szemében pedig ott az a sötétebb folt, mintha valaki véletlenül tintát csöppentett volna bele.

– De előtte meg kell győződnöm valamiről – nyalom meg a vizes ajkamat. Odavándorol a tekintete, s figyeli, ahogy eltűnik a nyelvem, mielőtt délebbre kalandozva szemügyre veszi az összenyomott melleimet a domborulatokon kanyargó vízcseppekkel. Lassan felnéz, és mire megint találkozik a tekintetünk, kis híján levegőért kapkodok. Most zabolátlan érzelmeket látok tükröződni. Szinte állatias vágyat, ami élettel tölt el.

Ökölbe szorul a keze, nekem pedig eláll a lélegzetem, miközben nézem, ahogy eluralkodik rajta a késztetés, hogy muszáj tökéletesen mozdulatlanul maradnia. Még csak a mellkasa sem moccan, ahogy levegőt vesz.

– Unom az olyan férfiakat, akik nem tudják, mit csinálnak – suttogom tovább ütve a vasat. – Szóval előbb csókolj meg. Ha nem tudod, hogyan kell megdugni a száddal, akkor azt sem fogod tudni, hogy használd a farkadat.

Mély hangon kuncog. Szárazon, mintha azt mondtam volna neki az imént, hogy nem félek tőle, miközben kést tart a torkomhoz.

Hiába kegyetlen a félmosolya, attól még megmozgat bennem dolgokat. Összeszorul mindenem, akár egy benzinbe mártott rongy, mielőtt égő gyufát dobnak rá. Egyszerűen tudom, hogy a mai éjszaka után többé már soha nem leszek ugyanaz.

Gödröcske rajzolódik ki a jobb arcán, miközben ráharap az ajkára, mintha elfojtana egy cinikus kacajt.

– Azt akarod, hogy a számmal dugjalak meg? Megtehetem, bébi. De a puncid lesz az, amit megdugok.

Az arcomhoz emeli a kezét, hogy megsimogassa, aztán a hajamhoz. Remegek a forró érintésétől. Már attól is elolvadnak a csontjaim, hogy a bőrünk összeér.

Eldurvul az érintése: magához ránt, amitől nyögés tör elő belőlem, és kis híján megcsúszik a kezem.

– De megígértem, hogy nem teszek semmi olyat, amiért nem könyörögsz – emlékeztet kissé gonosz hangsúllyal.

Még soha életemben nem könyörögtem farokért. Nem kellett, mert a férfiak olyan rohadt egyszerűek. Habár ez talán mégsem igaz. Akadt néhány alkalom, amikor véletlenül belebotlottak a G-pontomba, és könyörögtem nekik, hogy maradjanak is ott.

Soha nem tették.

– Kérlek – préselem ki magamból.

Csak megrázza a fejét, én pedig igyekszem nem úgy érezni magam, mint akit visszautasítottak. Oldalra biccentett fejjel végignézek a testén, mintha megkérdőjelezném, hogy megéri-e egyáltalán könyörögni érte.

Az arckifejezésemet elcsípve a lábam közé nyúl, hogy határozottan megnyomja a csiklómat. Megvonaglok a keze alatt.

– Nem az a fajta pasas vagyok, akiben kételkedni akarsz
– közli mélyülő hangon.

Képes megtalálni a csiklót. Szerencsém van.

Az ajkamra harapva előre hajolok, mígnem hozzáér az állához, és élvezem, ahogy megdermed.

– Kérlek, Enzo! Szükségem van rád – suttogom úgy, hogy biztosan hallja a kétségbeesést a hangomon.

Mély torokhangon morog egyet, mire odatartom a számat az övéhez. Már nagyon közel vagyok, amikor elhúzódik.

Megtagadja tőlem az ajkát, de a derekamnál fogva felemel, így már nem kell reszkető karokkal tartanom magam. Megfordít, aztán letesz a csúszós sziklára, és becsusszan a vízbe.

Most, hogy már helyet cseréltünk, a térdhajlatom alá nyúl, elkapja a csípőmet, és durván magához húz. A könyörtelen kő súrol odalent, de csak felerősíti az idegvégződéseimet vigyázzba állító vágyat.

Gőz száll fel körülöttünk a melegforrásokból és a négy-öt méternyire zubogó vízesésből. Bevonatot képez a bőrömön, amitől kipirulva lihegek. Vagy talán attól lobbanok lángra, ahogy Enzo előrehajol, és felnéz rám az ívelt szemöldöke meg a sűrű pillái alól.

Egy ujjal megcirógatja a fürdőruhámat a combhajlatomnál. Egész testemben megborzongok, még a fogaim is vacognak. Aztán leszegett tekintettel lassan félrehúzza a bikinialsót, hogy teljesen lemeztelenítsen.

Felszisszen, én pedig hálát adok az égnek, amiért pont ma borotválkoztam meg.

– Milyen kibaszott gyönyörű – mormolja, mielőtt lassú és finom csókot nyom a csiklómra, ahogy felpillant rám. Eláll a lélegzetem, de csalódom, amikor elhúzódik tőlem.

– Ilyenfajta csókot akartál? – élcelődik. Megint felpillant, mielőtt lefelé vándorol a tekintete, mintha nem bírna másfelé nézni.

– Nem – nyöszörgök. – Ennél többet is tudsz.

– Tényleg? – tűnődik el. – Hogy is tudnék? Használjam
a nyelvem?

Épphogy kimondja az utolsó szót, kinyújtja az említett nyelvet, és lecsap vele a csiklómra, mielőtt megint visszahúzná a fogai közé.

Felnyögök, csípőm pedig önkéntelenül a szája felé nyomul, kétségbeesetten keresve azt, amitől olyan kegyetlenül megfoszt.

– Igen, ez tetszik – nyögöm. Remegni kezd a lábam. Érzem belül az egyre erőteljesebb vágyat, a puncim pedig még lüktet is a hevétől.

– Tetszik – visszhangozza, s megint megnyalja a csiklómat. Ezúttal viszont lassabban. Megborzongok, olyan baromi jó érzés.

– Ne hagyd abba – könyörgök hátrahanyatló fejjel és még jobban széttárt combokkal. Újabb nyögés visszhangzik a sziklafalak között, amikor a kérésemnek eleget téve érzékien mozgatja a nyelvét, mintha az enyémmel vívna háborút
a számban.

Azon kapom magam, hogy azt is borzasztóan szeretném átélni, mert tud csókolni. És minden kétséget kizáróan tudom, hogy ez a pasi dugni is éppolyan jól tud.

– Finomabb vagy, mint a legédesebb bor. Kurvára bírnálak örökké inni – mormolja a húsomba.

Kihagy a szívverésem, és megvonaglik a csípőm, hogy a szájához préselődjek, ahogy ízlelget. Úgy iszik belőlem, mint egy bánatos ember, aki egy üvegben keresi a kiutat.
A borostája csak tovább fokozza az élvezetet, amitől még jobban hozzá préselődöm.

Szívogatja a csiklómat, amivel kiérdemel egy nagy nyögést és hogy kimondjam a nevét. Ettől úgy életre kel, akár egy nyíló virág.

A karján végigfutó erek kitüremkednek, és látom megfeszülni a vállát, ahogy közelebb húz. Az egész szájával elmerül bennem, mintha nem tudna eleget kapni – eleget enni – belőlem.

– Tárulkozz ki jobban, bella{1}. Több kell belőled.

Megteszem, amit kér, és felhúzom a térdemet, amennyire csak bírom. A nyelvével felfedezi minden porcikámat, beleveti magát a puncimba, és összegyűjti a nedvemet a hegyén, mielőtt még jobban belém mártja, és nyaldosni kezdi a szűk rést. Ettől egyébként megriadnék, ám Enzóval úgy tűnik, hogy a testem folytatásért esedezik.

Amint újra bekapja a csiklómat és mélyen beszívja, miközben vadul nyalogatja, hirtelen behajlítom a térdem, és kis híján összenyomom a fejét a combjaimmal. Fennakad a szemem, homályba vész körülöttem minden, és minden érzékszervem a kitartó nyelve által keltett érzetekre összpontosít.

Még jobban szorítom a lábammal, de nem eresztem – nem ereszthetem –, hiszen túlságosan belefeledkezem a soha véget nem érő élvezetbe, hogy ne tegyek rá magasról. Levegőért kapkodva sikoltozom, körmeim pedig belevájnak a fejbőrébe. Közelgő orgazmusom a viharos csúcspontjához közeleg, és könyörtelen vágy hajt, hogy eljussak oda.

Széttárja a combomat, hogy az egyiket lefogja a karjával, a másikkal pedig végigsimít odalent. Csupán ennyivel jelzi előre, hogy két ujjal belém hatol, amivel éles nyögést csikar ki belőlem. A behajlított ujjaival dugni kezd.

Olyan, mintha mindjárt bepisilnék, mégis egybeforr a sürgető vággyal, hogy elélvezzek. Aztán eltalál egy olyan pontot, amivel elvakít, és – te jó ég! – nem hagyja abba, sőt egy tapodtat sem moccan.

Teljesen végem van.

Csak fuldokolni tudok az örömmámortól. Egyetlen hangot sem bírok kiadni, úgy küzdök a levegőért. Néma sikolyra nyílik a szám, mert semmi másra nem telik tőlem, ha elveszítem a testem fölött az irányítást.

Fennakad a szemem, és érzem, hogy valami… elpattan. Az összes belső szervemet magával ragadja az orgazmus, ami lesújt rám. Szó szerint olyan, mintha felrobbannék. Csak akkor kapok levegőt, amikor már majdnem elájulok, így élesen fel tudok kiáltani.

– Baszki – szitkozódik belém feledkezve, miközben tovább ostromol az ujjaival. A szemem sarkából észreveszem a rengeteg folyadékot a kezén, de túlságosan megrészegültem ahhoz, hogy érdekeljen, ha folytatja… jaj, istenem, ezt.

– Jaj, istenem, Enzo! – zokogom. Csak úgy vonaglik
a testem, az övé viszont megfeszül, mert küszködik, hogy
a helyemen tartson. Kihúzza az ujjait, hogy a nyelvét tegye a helyükre, majd mohón inni kezd belőlem.

Már éppen kezd túl sok lenni, amikor elhúzódik. Érzem, ahogy a lelkem szinte összeroskad belül, annyira kimerült az eddigi legegetrengetőbb orgazmustól, amit valaha átéltem.

– Ez nem normális – lihegem levegőért kapkodva.

Remeg a lábam, és utórengések futnak végig rajtam, ahogy kikászálódik a vízből, és rám mászik.

Erőfeszítésbe kerül, hogy fókuszálni tudjak az elhomályosult szememmel, és amikor sikerül, rögtön elpirulok
a látványtól. Az arca… elázott, a tekintete pedig lángol.

– Én most…?

Elfúl a hangom, mert szégyellem kimondani. Még soha nem spricceltem, és olyan nem evilági élmény volt, ahogy mások állítják.

– Igen – erősíti meg a zabolátlan vágytól elmélyült hangon. – Most pedig látni akarom, ahogy így élvezel el a farkamon
– hajol le. Libabőrös leszek, ahogy suttogva folytatja. – Addig nem hagyom abba.

Ó, bakker! Meghaltam, ugye? Valami szívrohamféleséget kaptam. Biztos nem létezik olyan férfi, aki eltökélt, hogy egy lány többször is elélvezzen tőle, igaz?

Meghúzza vajsárga bikinifelsőm megkötőjét a nyakamban. Kioldódik a csomó, és lecsusszan a mellemről az anyag.

Mély torokhangtól vibrál a mellkasa, ahogy megmarkolja őket a hatalmas kezével. Végighúzza a hüvelykujjait a kaviccsá keményedett bimbóimon, amitől nyöszörgés tör elő belőlem.

– Gyönyörű – mormolja.

Az ajkamra harapva nézek fel rá a pilláim alól. Úgy néz rám, mintha remekmű lennék, egy imádnivaló oltár, és nem tagadom, hogy ez mennyire felizgat. Megnyalom az ajkamat.

– Köszönöm. Én magam növesztettem.

Nem is figyel rám, csak lehajol, hogy bekapja az egyik bimbómat. Mély lélegzetet véve homorítok a forró szájára. A szemem együtt forog a nyelvével.

Felmordul, mielőtt a másik mellemre váltana. Már büntet a szorításával, én pedig lubickolok az érzésben, hogy nyomot hagy rajtam a keze. Azt akarom, hogy kék-zöld foltok borítsanak reggelre. Akkor fog utoljára hozzám érni, és kell, hogy valami jó emlékem legyen róla, mielőtt tönkreteszem az egészet.

Egy cuppanás kíséretében elhúzódik tőlem.

– Rohadt életbe – szitkozódik.

– Mi az, mi a baj? – kérdezem körülnézve, a probléma forrása után kutatva. Lelankadt? Jesszusom, ilyen az én szerencsém! Találni egy pasit, aki istenien dug, de csak akkor, ha fel tudja állítani.

– Nincs gumi – nyögi ki. El akar húzódni tőlem, de nem hagyom.

– Ööö… nem akarok fura lenni, hiszen idegenek vagyunk egymásnak, de én tiszta vagyok, és a fogamzásgátlás is pipa.

Felvonja a szemöldökét és lebiggyeszti az ajkát.

– Nem dugok gumi nélkül.

– Akkor miért hoztál ide? Miért nem vittél fel a lakásodra vagy egy szállodába?

– Mert úgy néztél ki, mint akire ráfér egy szökés. Nem terveztem, hogy megduglak.

– Ó – köszörülöm meg a torkomat esetlenül. – Nos… egész jól megoldottad azt a szöktetést.

Megvillantja a gödröcskéit, és megint eluralkodik rajtam a vágy, hogy újra előcsaljam őket.

Lassan végigjáratja a tekintetét a domborulataimon, mire most először elbizonytalanodom magamban. Úgy érzem, nem vagyok elég jó. Mintha látná, hogy a bűneim olajként borítják a testemet.

– Talán csak most az egyszer – dünnyögi leginkább magának. Összeszorított szájjal, türelmetlenül várom a döntését. Amikor felnéz rám a mogyoróbarna szemével, szinte megáll a szívem. Egyszerűen annyira rohadtul… lángol a tekintete. – Tönkreteszel engem – ismétli. Így van.

– Nem foglak.

Legalábbis nem úgy, ahogy gondolja.

– Hazudsz.

Igen.

– Nem csak te leszel tönkretéve, tudod? – felelem végül, mert az igazság mellett döntök.

Teljesen tönkre fogom tenni, utána pedig még jobban utálom majd magam, mint eddig.

4. FEJEZET

Sawyer

– Én is tiszta vagyok – mondja reszelős hangon. – Most pedig vedd le – követeli a szörfnadrágja felé biccentve.

Bizseregnek a végtagjaim a megkönnyebbüléstől. Szinte zsibbadtan akasztom be a hüvelykujjamat a derékpántjába, és lehúzom, amennyire csak tudom. Teljesen lerúgja magáról, nekem pedig elkerekedik a szemem, amikor feltérdel.

Nemcsak hosszú, hanem hihetetlenül vastag is, és erek futnak végig rajta.

– Ki van zárva – rázom a fejemet. – Nem. Semmiképp. Kurvára meggondoltam magam. Ez átszúrja a tüdőmet
– mutatok rá.

Felvonja a szemöldökét. Némi derű tükröződik a vágy mellett mogyoróbarna szemében.

– Csak a hegyét, emlékszel? – mondja sötéten, de vidámsággal a tekintetében. Nem szórakozik olyan jól, hogy látszódjanak a gödröcskéi, de attól még kiugrik a szívem a helyéről.

Sugárzik rólam a feszültség, miközben fürkészem, ahogy meghúzza a két masnit a bugyim két oldalán, és teljesen lemeztelenít. Aztán megragad a derekamnál fogva, hogy magához húzzon. Köré fonom az elgyengült lábamat, és átkarolom a nyakát. Eláll a lélegzetem, amikor érzem, hogy súrol a farkával.