Vajda János

Válogatott versek

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Tartalom

1846–1849

A hazafiakhoz

Atyámmal

A nemzethez

Az őrült költő

István főherceghez

Két jó barátom

Az én szülőföldem

Merengések

A honárulókhoz

Mi újság?

Kell-é hivatal?

Adjon Isten

Önkéntes dala

Se földem, se házam

Néprománcféle

Július 22-én

Franciaországnak

A vörös sipkás

Krisztus és korunk

Éljen a köztársaság

Washington

1850–1856

Búcsú

A szerencséhez

Dalok

Meghasonlás

Az erdőben

Sirámok

Gyere hozzám

Szerelem átka

Költő barátomhoz

Búcsú

Gina emléke

Régi dicsőségünk

Liszt Ferenchez

1857–1873

Annak sírján, kit ő szeretett

Egyedül

A virrasztók

Hajótöröttek

Petőfi olvasásakor

Boroszlói tábor

A természetből

Tavasz felé

** emlékkönyvébe

A gyilkos

Emlékkönyvbe

Memento mori

Memorandum

1846–1849

A hazafiakhoz

Szeresd apádat és anyádat,
hogy hosszú életű lehess a földön

Kik hű fiai vagytok e hazának,

Kik éltek érte, és meghaltatok,

Hallgassatok rám, élők a hazában!

S ti a sírokban – halhatatlanok!

Hozzátok szól e jó édesanyának

Legszegényebb, legszeretőbb fia,

Hallgassatok rám! – az igaz könyörgést

Istennek is meg kell hallgatnia!

Én, ki a véremet könnyekbe sírom

– Ki ne siratna haldokló anyát? –

Ki szánná vérét, anyjától vett vérét,

Ha megmenthetné a halót magát?

Én, aki virrasztok a haldoklónál,

Míg jönnek a félelmes éjjelek,

Én elhagyottan könyörgök hozzátok:

Testvéreim, jertek, segítsetek!

Csak nézzetek ki a sötét éjjelbe!

Ott leskelődnek a szörnyetegek;

Űzzétek a gyávát el… hisz ébren

Nem néznek farkasszemet veletek!

Óh, keljetek fel! Ily viharos éjben,

Ily vészes éjben ne aludjatok!

Az éjnek álmadarait nézzétek!…

– Vagy a sötétben megvakultatok?

Hát aki lát, remél, hát aki érez,

Kétségbeessék a veszély fölött?

Ki a hazáért ontaná el vérét,

Bánatba haljon el – gyávák között?!

Testvérek! még nem mostoha-anyátok

E szép haza, jertek, segítsetek!…

Óh, jöjjetek, mert nem lesz majd anyátok!…

S fogtok-é aztán élni, gyermekek?

Atyámmal

Istennek hála, megvolt az ebéd;

Meg is kötözködénk, s most mit tegyünk?

Pipára gyujtunk persze, azután

A szőlőhegyre kilépegetünk.

Ottan pedig kis hajlékod alatt

Oly édesen esik hörpenteni,

És a magyarnak hörpentés után,

Még édesebb talán – felejteni.

Kész a pohár bor; szokás szerint

Elöljáróban háromszor iszunk;

Meg is dicsérjük röviden a bort,

Oszt – Isten tudja mért? – elnémulunk…

Sohajtasz egyet: házad bajait

S én a honét kezdem panaszlani;

Beszéd alatt hörpentünk húzamost,

S oly édesen esik felejteni!

Te elfelejted házad bajait,

Aztán beszélni kezdek én neked;

Óh, bár a hozzád hasonló magyar

Mindannyi hallaná beszédemet!

Mohácsról szólok, és szakálladon

Egy drágagyöngyöt látok fényleni:

Hörpentünk egyet, édest, húzamost –

Jobb volna ezt is elfelejteni!…

Gyászoljuk a hont kis házunk alatt,

Mely e hazában minden vagyonunk;

Elkönnyezünk e jó nép bajain,

S eszünkbe nem jut önnön nyomorunk!

S éppen azért siratjuk a hazát,

Mert rajta nem tudunk segíteni –

Hol a pohár?… Igyunk hamar… hamar…

Csak ezt lehetne, ezt felejteni!

Óh, hol van most e haza dús fia,

Kit földje jobban megjutalmazott?

Ki munkával nem szerze semmit is,

Neki mindent, mindent a hon adott!

Óh, jönne most – ha merne – közibénk

És látna kettőnket kesergeni…

Igyunk, apám, mert szívünk megreped,

Hogy nem lehet mindezt felejteni!

Óh, kancsó, jer, te sokkal többet érsz,

Mint e honnak sok hűtlen gyermeke;

Ha te nem volnál, most két honfinak

Megrepedt volna bánatos szive.

Igyunk, apám, s gyerünk hazafelé.

Anyánk, szűnjél velünk most pörleni,

Mi a hazáért ittuk le magunk,

Mert édes, oly édes nekünk – felejteni!…

A nemzethez

I.

Óh, nép! magyar hazának népe… nemzetem!

Elhalsz-é te, vagy még tovább is élsz?

Az ifjuságnak vége, megöregedél…

Fél lábbal a sírban… vagy még reménylsz?

Mig ifju voltál, óh! volt egy szép viharod,

Hol oly dicsőn halhattál volna meg!

Most megöregedél, és sem élni dicsőn,

Sem halni nem tud a roskadt öreg!

Óh, ne ragyogna csak más hon ege fölött

A dicsőség üstökös csillaga!

Ne volna csak annyi dicső nemzet között

Dicsőségtelen e nemzet maga!

Ragyog fölöttünk, ragyog a hír csillaga;

De gúnyoló sugárral int felénk…

Fölöttünk is ragyog a hír üstököse…

De csitt! barátim, ez nem a miénk!

Óh, nép! kimondhatatlan sok a te bünöd!

Meg tudnád-é gyónni büneidet?

Elfeledél sokat, sokat eltagadál,

Hogyan bocsátana meg istened?!

De mi a mult? A mult, ha egyszer vétkezett,

Erkölccsel azt százszor kipótolá;

De szörnyeteget szült jelennek az idő,

Mely a bűnt erkölccsé változtatá!

S én e borús honnak oly hű fia vagyok!

S én e hazát, e népet – szeretem!

Én, aki gyűlölöm e népnek vétkeit,

Majd egykor érte ontom életem!

Hallgass meg hát engem, hazámnak nemzeti!

Én tőled egyet kérni akarok…

Hogy majd, ha érted meghalok, halálomért

Hideg poromnál ne – gúnyoljatok!

II.

Szó és beszéd… beszédek és szavak…

Erőtlen keblek jó fohászai…

Hazafi száj és honvédő torok,

Reformerek pókhálós szívei…

Ördög, pokol!… meddig tart még ez így?

Népem! – Nevedről megfeledkezel?

Nem pletykanyelv szerezte e hazát,

E honért nem beszélni – tenni kell!

Óh, nemzet, nemzet! – Hová lőn, hová

Arcodról a szemérem érzete?

Hová fér el kevély szakállodon

A gyalázatnak annyi bélyege?

A közboldogság szent igéivel

Zsidóskodol, számolsz, kereskedel…

Nem cselszövény szerezte e hazát,

E hazáért nem csalni – tenni kell!

Az ősapák szép tulajdonait

Kifajult lélekkel megtagadád;

De gyilkoló, vészes szokásait

Azokkal együtt el nem hagyhatád;

Pazar vagy, hej de zsíros koncaid

Idegen föld kutyái viszik el…

Nem arannyal szerezték a hazát,

E honért nem fizetni – tenni kell!

Óh, hon, legszerencsétlenebb haza!

Szomorújáték a föld színpadán!

Rosszabb ennél… mert nincsen életed,

És halni se tudsz gyávaság mián!

De én szeretlek. Bennem forr a vér

Megvívni sorsod ördögeivel…

Vér és halál szerezte e hazát

S ha úgy kivánja, érte – halni kell!

Az őrült költő

Mi zeng körűlem oly rút hangokat?

Szunyogzengés vagy krokodilrivás?

Hisz én a földtől oly messze vagyok,

– Vagy égre hallik az ebugatás?

Pedig e hangok ismerőseim…

Mégis most mindjárt megszalasztanak,

El innen, el! – Ez az bizonyosan,

A mézes-mázos emberi ajak…

Költészet! – Fölverték templomodat,

Oltárod rombolják ördögfiak;

Szent orgonádat verdesik vadúl,

És benned lakodalmat tartanak,

Alád pedig mély kriptát ástanak,

Hová a gondolat temettetett…

Emlékezet, szobrod lerontaték

A képzelődésnek sírja felett!…

Szegény világ! Te férges almafa,

Tudod-e hős Sámson történetét?

Megrázta a ház főoszlopait,

S oda temette ezrek életét.

Férgeknek mért nevelsz gyümölcsöket?

Utóbb majd gyökerednek állanak,

Rázd meg haragodban törzsöködet,

S gyümölcsöd, férgeid lehullanak!

S ha majd világ, végső napod beáll,

És sírrá változand át üreged,

Utódodnak, mely rád következik,

Megírom én a végrendeletet.

Megírom, hogy teremtsen életet,

Új emberfajt és új állatokat…

De a képzelődést felejtse ki…

Aztán teremthet bátran kínokat!…

István főherceghez

Láttalak… hallottam ajkaidról

Az oly édes magyar hangokat…

Te fönn a szédítő magasságban,

S én ott álltam lábaid alatt…

De ha pora volnék is lábadnak,

Felemelem szavaimat hozzád…

Hisz az isten is éppen azért nagy,

Mert koldusnak is kihallgatást ád!

Láttalak… de ki nem látott téged?!

Látott, hallott az egész haza;

S azóta nem nap világít nekünk,

Hanem a te híred sugara.

S ha a magyar égen összeolvadt

Két századnak minden éjszakája,

Hála néked! Mert te megjelentél,

Két századnak legelső hajnalja.

Nézd ez örömben rivalgó népet,

E nemes nép szeret tégedet;

S hol van a földön szebb koszorúja

A hírnek, mint a közszeretet?

Ahol nagy neved ragyog, az ég is

A közszeretetnek Pantheonja,

Mely odaülteti a dicsőet

S a hitványakat leparancsolja.

S tudod-é, honnan jő hozzád e nép

Nagy örömét elrivalgani?

(Mert szeretetét a nemes lélek

Hangosan szokta kimondani.)

E nép a sír széléről jő hozzád,

Hol temetkezésén volt már a sor,

De téged látván, eljött és mondá:

Reméljünk még egyszer és utószor!

S ha most végignézesz e hazában,

S nézed a szegényt, gazdagokat:

Ez utósó reménységet látod

A szegénynek rongyai alatt.

Óh!… E legédesebb reményünknél

Nincsen egyéb birtokunk… ne vedd el!…

Vagy ki gazdagodnék meg a koldus

Legutósó falat – kenyerével?!

Két jó barátom

A birtok, mit születésem adott,

Az élet közös nyomora;

S te vagy e birtok olcsó címere,

Kétkrajcáros makrapipa!

És e nyomor meg e makrapipa,

Legjobb barátim lettenek,

És sötét óráimba kívülük

Senkit, semmit nem ismerek.

Óh, én tudom, hogy e két jóbarát

Hű lesz hozzám halálomig

S nem hagynak el, miként az emberek,

Utósó lehelletemig.

S hol a nyomornál hűségesb barát,

Mely a sírba kisérni fog?

Mely ott még egy élethosszat keserg,

Míg végképp el nem hamvadok!…

S te leghűségesebb makrapipa,

Te leszesz olcsó sírjelem,

Mert a nyomor, tudom, nem engedi,

Hogy nekem más fejfám legyen!

Az én szülőföldem

Hagyjatok, óh, hagyjatok nem nézni

A frivól jelenvilág képébe!…

Hagyjatok rohannom olykor-olykor

Vadon erdők kellő közepébe!

E kivetkőzött, vásott világban

Csak ez áll még eredetiségben,

S csak ezt az egyet köszönöm a sorsnak,

Hogy én itt születtem, nevelődtem…

Pedig tán, ha jobban meggondolnám,

Nem is volna mit köszönnöm érte;

E kebelt, mint maga, egyenessé

S őszintére nevelni hogy mérte?!…

S midőn lelkem ez őszinteségben,

Mint magát kinőtt fa, oly kemény lett,

Akkor elvitt e szeretett földről

S ferde, álnok emberek közé tett!

Hol aztán a megkeményedett fa

A puhákkal nem tudott hajolni,

S nem csóválta a fejét úgy, mint ők,

A szél akárhonnan kezde fújni…

S jöttek a fölingerült szélvészek

Megingatandók keménységében;

De jó, hogy oly durva volt a héja

Viharos hullámok ellenében!…

S nem hajolt és nem fog meghajolni!…

Törjék bár akárhol, vagy szakadjon!…

S lenne bár ez miattad, szülőföld,

Nem, ezért rád soha nem haragszom.

De mit tolakodol emlékembe,

Gyűlöletes képe jelenemnek?

– Képzelet sasszárnya, vígy el engem

Vadonába szép szülőföldemnek!

Hadd lássam azt a sötét hegyoldalt,

Hadd lássam alatta a kis kunyhót,

Ahol nyomorom azzal kezdődött,

Hogy csak félig láttam napvilágot…

De azért sebaj volt; elaludtam,

Fülemile szomorú dalára;

Fölébredtem a piros hajnallal

Sárgarigó víg sippantására.

Aztán mentem a hegyi patakhoz,

Fenekéről aranyakat szedtem

Kavicsokból… de tudom, nem lesznek

Több ily aranyaim az életben!…

Nem is soká tartottak – mert később

Egy bagolyhoz adtak nevelésbe;

Ez olykor az éj sötétségénél

Bús eszméket huhogott fülembe…

Beszélt a halálról, másvilágról…

De én csak félfülemmel hallgattam,

Mert oly gyönyörűen énekelt egy

Kis madárka a szomszéd bokorban!

Szabadságról zengett a madárka

S szerelemről… több se kellett nékem!

Odahagytam tisztes tanítómat,

S a madárka versenytársa lettem.

S énekeltünk gyönyörű nótákat,

Pedig minket nem tanított senki…

Mert szabadok voltunk… hej, hogy eztán

Nem fogok ily szépen énekelni!

Mert eljöttem a szabad magányból;

Sorsom besodort a nagyvilágba,

Hol sok hányatás után elértem

A nagyvilág táncpalotájába.

De itt midőn énekelni kezdtem,

Dalaim hangjára mind megálltak;

S úgy énekelj, hogy mi táncolhassunk.

Hallgatóim rám ekkép rivalltak…

Nem, én nektek soha nem éneklek,

Nem vagytok méltók lantom dalára…

Beléd költözködöm – tán örökre –

Dalaimnak kedves iskolája!

Lantomat is elviszem magammal,

Visszazengik legalább a bércek;

Szabadon eresztem érzeményim

Melyek a kebelben meg nem férnek.

Szülőföldem, szép erdő, fogadj el!

Veled fogok ezután zenegni,

Mennydörögni mennydörgéseiddel,

Napod sugarával olvadozni!…

Borostyánt… ne adj fejemre… nem kell!

Úgyse tartós az élet babéra!

Szakíts élő virágot tavaszkor,

Jön az élet ősze, s elhervasztja…

Hanem, hogyha dalaim szeretted,

Tartsa meg őket völgyed sziklája;

Tán, ha század mulva visszhangozza,

Megkérdik, ki volt a völgy lakója?…

Merengések

I.

Miért is ne volnék én boldog?…

Hisz eddig engemet

Édesanyám s kisöcsémen kivül

E világon senki se szeretett!

Édesanyám szeretett végtelen,

Több példa van reá:

Kétéves voltam, s hogyha kútra ment,

Elvittem a fejőszéket alá.

S a jó lélek, az isten áldja meg!

Leült, csókolgatott,

S amint ujjammal kimértem neki,

Édes ölében addig ringatott…

De elválasztá tőlem őt a sors;

Ki szeret ezután?

Oly édesen, oly feledhetetlenül…

Talán egy szép, egy áldott jó leány?

És kisöcsémnél hol volt jobb gyerek? –

Összekuporgatott

Sok krajcárt és erszény garast

S éppen egy kis bunda ára volt.

Szerette ő a kis bundát nagyon,

De meg nem veheté!…

Mert a városból azt írtam neki,

Hogy koplalok… s nekem kölcsönözé.

S azóta a gonosz öreg harang

Egyre fizetgeti

Jó kis öcsémnek a nagy tőkepénzt,

A kamatot – mondá – elengedi.

Gyakran kérd: Mikor leszek már nagyúr?

S mikor fizethetek?

Mert a fizetési határidő

Akkorra van, ha majd nagyúr leszek.

Szegény öcsém! Ne várd te azt, ne várd

Te drága pénzedet,

Szegénységben adtad énnekem,

Szegényen adom én is meg neked.

S szeretni foglak, mint te engem

Akkor szerethetél,

S csak így lesz méltón megfizetve az

A drága kincs, melyet kölcsönözél!

De a sors tőlem elvitt téged is;

Ki szeret ezután?

Oly édesen, oly feledhetetlen…

Talán egy szép, egy áldott jó leány?…

Nem!… Jól tudom, hogy engem ezután

Már senki nem szeret;

Hiszen kinyertem ezekével én

Minden szerelembéli részemet!

II.

Nyargal a szél a fák

Sárga levelével,

Jár a képzelődés

Nyugtalan lelkemmel.

A szél a harasztot

Temetőbe hordja,

Lelkem a szép multat

Visszasóhajtgatja…

Vajha most is, mint rég

Csodák történnének,

És a földre hozzánk

Jönnének tündérek!…

Osztán a tündérek

Tündérkirálynéja

Mindent adna, mit csak

Az ember kivánna!…

Lenne nékem is majd

Hozzá egy kérésem;

Nem állana sokból,

Megadhatná könnyen.

Mit is kérnék – tán csak

Aranypalotákat?

Vagy szénásszekérből

Puha szalmaágyat?

A palota nagyon

Síma fényes lenne,

A szénásszekér meg

Könnyen földülhetne;

Nem jó a sártestet

Magasra fölvinni,

Benne ott a lélek

Nem tudna alunni.

Nem; – egy kunyhót kérnék

Erdők vadonában,

A szabadság leges-

Legszebb hazájával.

Csöndes lenne e hely

Emberek zajától,

Bűnös és fertőzött

Talán csak magamtól.

De talán fertőzött

Se lehetne tőlem,

Ha egyedül lennék

A szent erdőségben.

Lehetnék-e én ott

Más emberek rabja?

Lehetnék-e én ott

Ezerek zsarnokja?…

Sem egyik, sem másik

Nekem nem barátom;

Egészen más lenne

Foglalatosságom;

El-elmerengenék

A csendes tűzhelynél,

Kenyeret pirítván

Szemérmes tüzénél.

Anyám lenne a föld,

Fa, virág testvérem;

A könnyelmű kék ég

Lenne feleségem.

Enyelegnénk, hogyha

Szépen mosolyogna,

Együtt mennydörögnénk,

Hogyha elborulna…

De mi haszna! Többé

Csodák nem történnek,

Le a földre hozzánk

Nem jönnek tündérek,

S nem vagyok ugyan most

Ezerek zsarnokja,

Csak minden órában

Más hitványnak rabja!…

A honárulókhoz

Aki nem az, ne vegye magára

I.

Mikor nyugosznak már békén, mikor

Az ezeréves sírok szentjei?

Mikor nem bántják ősök álmait

Az unokák garázda vétkei?…

Óh! – az igaz magyar hazafinak

Nemcsak éltében kell lakolnia;

Galád utódok bűnei miatt

Sírjában is meg kell fordulnia!

S nincs a haragos égnek mennyköve,

Mely megüsse az ily gyalázatot?

Mennykő, villám! – Hová is gondolék,

Hisz már az is megvásároltatott!…

Vagy a napok és csillagok ura

A napot rájok sütni engedi?

Hát mit csináljon! – Hisz maguknak ők

Napot aranyból tudnak önteni!

Vagy a gaz mellett nincs többé virág?

A tengerben többé gyöngy nem terem?

Végképp kiélte már magát a föld,

S arany nincs többé meddő méhiben?

Örök borúban állott meg a nap,

Hogy fény az árnyék mellett nem szökel,

S a földet örök éj csillagtalan

Egy alakú borúja födi el?…

Nem, nem! – Ne higgyük, van még a mezőn

Tán a gyomnál is sokkal több virág!

Tengerfenéken sok szép gyöngy terem,

S az árnyék mellett több a napvilág.

Óh, csak a földön, emberek között

Gazok mellé dicsők nem termenek.

– Mert isten számol a sors vétkivel,

De árulót ember büntetne meg!…

Tél van fölöttünk, meglehet, midőn

Vékony sugár mosolyg a hon egén;

De egy virága van a télnek is,

S ez egy virág az örökzöld remény.

Remény! – Óh, most hallgatnom hagyjatok,

Mert könnyet tán, de szót nem ejthetek…

Csak egyet kérek: hogyha jő a nyár:

A mennykövek közt én is ott legyek.

II.

Ti, sírokon élődő hiénák,

Ti, koporsónak éhes férgei,

A szabadság futó vadjainak

Szivetlen üldöző vérebei…

Nem könyörgök már nektek ezután,

A kérelem nem fog tirajtatok…

Átokra hívom föl anyátokat,

A hazát, kit ti – elárultatok!…

Tudjátok hát, hogy e hon tetszhalott,

Mert a méreg nem jól kevertetett;

Nem holt ő meg, s fel fog támadni még…

Sírjában jól felismert titeket.

Ti éhesen odarohantatok

Utósó ékeit elorzani…

De jaj nektek! a gyalázat kevés…

Megtorlásul vér fog patakzani!…

És bűnhödéstek oly kicsiny leszen;

Csak ami kínt és szenvedéseket

Egy élet elbír, és ész kitalál…

Csak ily itélet lesz fölöttetek.

Potomság! – Kebletek csak egy pokol

S a szív elkárhozott lélek leszen,

Mely saját véretek lángjainál

Égni fog és kinlódni szüntelen!…

De bűnhödéstek oly kicsiny leszen…

Vagy mondjátok csak: mi volt bűnötök?

Egy nyelv megrontott egy nagy nemzetet

És a díj érte: percnyi örömök.

S a nemzet milliója szenvedett

Át nem csak egy – tíz emberéleten…

Egy cudarnak órányi kéjeért…

Hah!… Bünhödéstek oly csekély leszen…!

De emberektől ne irtózzatok,

Mind tiszták itt a többi emberek,

S ki volna az, ki bünhödéstekért

Hóhértokká lenne – fekélyesek!

Nektek való ez, végezzétek el:

Elárulva majd egy a másikat

Kész lesz bűntársát elhóhérlani…

– S e végrehajtó lesz az – öntudat!

III.

Föl vagytok írva! – Tudjuk, kik valátok

Rossz szellemek szörnyű szülöttei!

Ne bújjatok az örök gyalázattól!

Nem rejtenek el ég-föld űrei!

Halhatlanítva vagytok a dicsőkkel,

S bár lenne égben bűnös árnyatok,

Egy nemzet átka oda is elhangzik –

Nektek sehol nem lesz nyugalmatok!

Ti nem kerestek dicsőséget, hírt,

Sötétség ocsmány denevérei;

Prédát lesétek egy nép éjjelében,

Míg eltakarták vészfellegei.

De örök bűnhödésül neveteknek

S tetteitek hirének élni kell,

Míg él a nemzet, bűnötök mártírja,

Hogy sírotokra átkot szórjon el.

Midőn e nép földingató erővel

Szabadságért vívott: hallgattatok;

Hitványak! – Hisz a nagyok erejével

S erkölccsel szembe ti nem szállotok!

Ti ekkor imádkoztatok a sorsnak,

Hogy hozna vétekűző éjszakát,

És zivatart, melyben ne tudja senki,

Ki adja el a nemzetet, hazát.

S a könnyelmű sors vétkes haragjában

Vitt százfelé sujtó förgeteget,

Mely fölgyújtá belháborúk tüzével

A megfáradtan alvó nemzetet,

S a vérnek, mely folyott hazát szerezni,

Most százfelé kell ömölnie,

De megromlott honáruló nyelvektől –

S megszűnt dobogni a nemzet szive…

*

Hallátok ezt elkárhozott árnyékok?

Meghalna erre a jók szelleme,

Habár azt halhatatlanná teremté

A hazák és világok istene!

Látom, mint rohantok a lég ürében,

Koporsótokban szökdel testetek,

Mig a miattatok meghalt dicsőké

A sírban imádkoznak értetek! –

Mi újság?

Mi ujság van a hazában?

Minden által tudatik;

Egünkön egy régen látott

Üstökös mutatkozik;

A rég bujdosó szabadság

Számkivetett csillaga,

Melynek Európába nálunk

Végződik el sugara.

Mily gyönyörű ez a csillag!

Nézi ifju és öreg;

Sokan már el is felejték,

Sok nem is ismeri meg.

Haj, mert nagyon régen láták

Legeslegutószor őt

Hetedik öregapáink

Háromszázzal ezelőtt!

Pedig mily kedves sugáru

Boldogító csillag ez!

Az ember, ha látja, szinte

Szabadabban lélegez.

Csak az a baj, hogy sokáig

Még sehol se mulatott,

Nálunk is volt már egyszer, de

Csak keresztül utazott.

Sokan azt mondják felőle,

Hogy őt a nap kergeti,

Mely a többi csillagoknak

Sugarát irígyeli.

De ez oly nagy, oly erős, hogy

A nappal megütközik,

S ha legyőzi, soha többé

Tőlünk el nem költözik.

Akkor aztán minden csillag

Mely az eget ellepi,

Sugarát hozzánk a földre

Szabadon eresztheti.

Szabadság, egyenlőség lesz

Égen-földön mindenütt;

Vigyázzunk, ez ütközetnek

Nagy órája mostan üt…

Kell-é hivatal?

És hivatalt vállaljak én is?

Már mint én, ugy-é? - hivatalt?

Szép, gyönyörű valóban a terv,

S nem utolsó a gondolat.

Egy kevés munka, s azért a

Szerelmes arcu huszasok

Halk csöpögése, csurogása…

Nagyon fölséges szép dolog.

S talán ideje volna is már

Hogy meggondoljam magamat?

Hadd lám csak hát: egy porció rang,

Majd egykor tőkepénz, kamat.

És felemás csizmám helyett is

Egy egész újat vehetek –

Úgy van! Nincs mit tovább tünődnöm,

Hivatal után sietek.

Menj hát az anyaszentegyháznak

Eltévedett birkája te!

Csakhogy megtérél valahára,

Eredj az isten nevibe,

Simítsd alá égbekiáltó

Jakobinusi hajadat,

S egy pohár vízben kereszteld meg

Pogány, korhely hibáidat!

No indulj hát a kegyelemnek

Öles hosszú ajtóihoz!

Vesd el magad, mint a darabfa

A főnök úr csizmáihoz.

Előtted a rózsás jövendő,

Csak egy kevéssé könyörögj…

Ördög, pokol! Hát mégsem indulsz?

Hiszen kegyelmes urak ők!…

Nem, nem megyek!… Ne bántsatok; még

Van egy falatnyi kenyerem;

Oh, várjatok csak egy napot még,

Talán majd jobban éhezem…

Most elsétálok a Dunához,

S a napsugár alá ülök,

És míg a zápor el nem oltja,

Makrapipámból füstölök.

Óh, hadd maradjak, ami voltam,

Rongyos szabadság! a tied;

Bocsáss meg, hogyha gondolatban

Megbántottam szentségedet.

Hadd látogassam ezután is

Könnyel szentelt oltárodat,

Hadd harcolok megszaggatott, de

Becsületes zászlód alatt!…

Ábrándjaim, ti lelkem apró

Tündéri! Ne féljetek;

Egy világért se engedem, hogy

Aranybilincsbe verjenek.

Jertek ki bátran a szabadba,

Mulassatok itt keblemen

Nyugodt örömmel, nevessünk jót

Az öreg Szentgellérhegyen.

– De ne bántsuk; hisz tönkre vágta

Szegényt a revolució;

A jó öreg! ő volt hazánkban

A legelső táblabiró.

Mérgében szinte zöldül, kékül,

Majd meg vörös lesz, mint a rák,

Hát még ha tréfából fülébe

Súgnám e szót: köztársaság!…

Adjon Isten

Adjon isten, ami jó nincs,

Vegye el azt, ami rosz!

Verje meg, ki a hazának

Veszedelmet, kárt okoz!

Én édes atyámfiai,

Szólanék egy keveset,

S ha nem igaz szóm, az isten

Úgy verjen meg engemet!

Azt pedig ne is csodáljuk

A mostani napokban,

Hogyha az igaz magyarnak

Oly nagy mondhatnékja van!

Mert eddig a szegény magyar,

Ha valami baj akadt,

Panaszkodhatott magának –

Szólani se volt szabad!

Hej, mert nemcsak karjainkon

Volt az átkozott bilincs,

Kötve volt nyelvünkön a szó,

A beszéd, e drága kincs!

Csak magával tépelődött,

Aki valamit tudott,

Betörött a feje, aki

Igazat mondogatott.

Hej, ha tudnák úgy, miként én

Még a régebbieket,

Igaz mondásért milyen sok

Jó magyar megszenvedett!

Majd ezt rendre elbeszéli

Az igaz istória –

Én, ha most elmondanám tán,

Szívem is meghasadna!

Elég az hozzá, hogy jóra

Fordult sorsunk kereke,

Áldassák is, de ezerszer

A magyarok istene!

Kimondjuk most a dolognak

Igaziját, velejét,

S akinek nem kell igazság,

Mi törjük be majd fejét!

Nem volt eddig a szegénynek

Egyebe az ég alatt,

Subájánál, mely véletlen

Nyakacsigáján maradt.

Lopott, rabolt, s a szegényt is

Rabolták idegenek,

No de már ezt mindeniknek

Az isten bocsássa meg!…

Jövendőben gyönyörüség

Lesz már a mi életünk,

Kiszenvedtük bűneinket,

Már többet nem szenvedünk!

Gazdag már most a szegény is,

Mert egyenlő és szabad;

Aki most is sopánkodik,

Vigye el a muszka had!

Szép lesz, majd ha minden ember

A hazáért kardra kél,

S a magyarok istenére

Tanitja azt, ki nem fél.

Ha valaki szabadságát

Meg akarja sérteni,

A multakra emlékezik –

És meg fogja védeni.

Háborúkat is viselhet,

De nem a más javáért;

Saját jó magyar hazája

Szabadság és törvényért.

Majd a hadi sátrak alatt

Együtt áldomásozunk,

Mind szabadok, mind egyenlők,

S össze is csókolkozunk.

Akkor aztán rohanjon ránk

Az a szolga muszka nép,

Fogadom, hogy sírva szalad

Hazájába, aki ép.

Akkor aztán majd vigadva

Hazafelé indulunk,

S azon a jó magyar földön

Széles rendet aratunk!

Ha dél felé jár az idő,

A kepébe béülünk,

Hogy mi hír van a hazában,

Az ujságba tekintünk.

S míg jószágaink legelnek,

Gyermekeink olvassák,

Minő nagy és hatalmas lett

A szegény Magyarország!…

Nem hiába emlegettük,

Hogy megvirad valaha;

Most ugyan betölt csordultig

Kivánságunk pohara.

Igyuk ki most a hazáért

Ezt a teli poharat –

Adjon isten a hazának

Sok jó hazafiakat!…

Önkéntes dala

Isten hozzád apám, anyám, kedvesem;

A hazáé a legelső szerelem,

A szabadság harcaiba elmegyek,

S vissza csak a győzelem hoz engemet!

Emelkedik a szabadság zászlója,

Ki ne menne, ki ne menne alája?

Héj, leéltük a keserves időket,

Mikor érte meghalni sem lehetett!

Keljetek föl régi sírok lelkei,

Elrabolt szabadságunknak hősei!

Nézzetek ránk, s vígasztalva légyetek,

Nem hiába folyt el a ti véretek!

Nincs ugyan már a magyarban annyi vér,

Mennyi eddig elfogyott a hazáért,

Hej, de ami kevés magyar vér kering,

Szabadságért kifolyt vérből származik!

Isten hozzád apám, anyám, kedvesem;

Szabadságé a legelső szerelem;

Szent szabadság, ha te nem lehetsz miénk,

Sírjainkon élni fog a dicsőség.

Se földem, se házam

Se földem, se házam nincsen,

Egy pár kéz a tőkepénzem;

Majd a szabadság harcában

Egy öles föld lesz jutalmam;

Ejh, elég lesz az nékem!

Mit nevettek, ti gazdagok?

Tán a honért csak ti haltok?

Önző volt és lesz az ember,

Haszon nélkül halni sem mer –

S a halál nem hasznotok.

Hej, hogy éppen a világban

Az nem harcol, akinek van!

Van ezüstötök, aranytok,

S ha a fegyvert eldobjátok,

Másutt is lehet hazátok!…

De a szegény, akinek nincs

Hazájánál kedvesebb kincs;

Ha elveszti, s meg nem halna,

Hiszitek-e, hogy találna

Sírján kívül szebb hazára!?…

Néprománcféle

Nyári szombat este volt,

Az erdő szélére

Várta Ferke Örzsikéjét

Malacpecsenyére.

Várta soká, már a hold

Jó magasra hágott,

S már fanyárson kisütötte

A lopott jószágot.

Hej, de Örzsi mégse jön,

Oda minden kedve,

S a malaccal kis kutyája

Mulat a berekbe!

Kanász Ferke Örzsikének

Elment ablakára.

S oly keservesen dudált, hogy

Megrepedt a – szája.

Július 22-én

(Nemzetülés után)

Csak oly nagyon ne szeretném hazámat!…

…Ne kérdjetek, ne bántsatok,

Távozzatok, pusztuljatok…

Nincs már szavam, nincs énekem,

Lelkemben kő az érzelem

S nem csalogány az akarat,

Mely lágy dalok szárnyán repül,

Vihar, mely szór villámokat,

Átkot, melytől a vér kihül…

Ne bántsatok, ne kérdjetek;

Olyan vagyok, mint oly idő,

Mely a vihart előzi meg:

Csendes, sötét, kétségbeejtő.

Tüzet hányandó bérc vagyok,

Még ajakam csöndes, de rajt

Mindent megégető harag

Dühös tajtéka sustorog.

Mért szeretlek, népem, hazám?…

Hogy a harag és gyűlölet,

Mely most irántad bennem él,

Úgy vesse széjjel keblemet,

Hogy meg ne átkozhassalak…

Amily igaz, hogy tán ha egykor

Megátkoználak tégedet:

E magzatod,

Aki megátkozott,

Legszeretőbb, leghűbb fiad volt…

Őrizzen ettől istened!

Mert a gyűlölet átka nem fog,

De egy igaz nemes kebelnek

Megtört szerelméből fakadt

Öngyilkos átokhangjait

Meghallgatják az istenek!…

Franciaországnak

Óh, napnyugot hazája! Mily hamar

Keresztül élted a fényes delet!

Mely előbb még bálványozott, a föld

Kiábrándult és szánja estedet.