részlet

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült
Hilary Mantel: The Mirror and the Light
First published in Great Britain in 2020 by Fourth Estate
An imprint of HarperCollins Publishers

Copyright © Tertius Enterprises Ltd 2020

Hungarian translation © Gázsity Mila, 2021

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője
Felelős szerkesztő Palkó Katalin
Olvasószerkesztő Tóth Andrea
Borítóterv Tillai Tamás
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978 963 433 906 9

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus
2021

Mary Robertsonnak,
állhatatos barátságunk tiszteletére

Szereplők

A nemrég elhunytak

Boleyn Anna, Anglia királynéja

Állítólagos szeretői:

George Boleyn, Lord Rochford, Boleyn Anna öccse

Henry Norris, a király főkamarása

Francis Weston és William Brereton, udvaroncok, a király bizalmas kamarásai

Mark Smeaton, zenész

A Cromwell-háztartás

Thomas Cromwell, újabban Lord Cromwell, királyi titkár, főpecsétőr, spirituális vicegerens, vagyis a király helyettese egyházi ügyekben

Gregory, a fia, Cromwell egyetlen életben maradt gyermeke az Elizabeth Wyksszel kötött házasságából

Mercy Prior, az anyósa

Rafe Sadler, a jobbkeze, akit saját fiaként nevelt; később a király háznépének tagja

Helen, Rafe felesége

Richard Cromwell, az unokaöccse; Frances Murfyn a felesége

Thomas Avery, a család könyvelője

Thurston, szakácsmester

Dick Purser, a házőrző kutyák felügyelője

Jenneke, Cromwell lánya (fiktív személy)

Christophe, szolga (fiktív személy)

Mathew, szolga, korábban a Wolf Hallban szolgált (fiktív személy)

Bastings, a bárka kormányosa (fiktív személy)

A király családja és háznépe

VIII. Henrik

Jane Seymour, Johanna királyné, a harmadik felesége

Eduárd, 1537-ben született fiuk, a trónörökös

Henry Fitzroy, Richmond hercege, Henrik törvénytelen fia, az Elizabeth Blounttal folytatott viszony gyümölcse; házastársa Mary Howard, Norfolk hercegének lánya

Mária, Henrik Aragóniai Katalinnal kötött házasságából született lánya; miután a szülei házasságát érvénytelennek nyilvánították, a trónöröklésből is kizárták

Erzsébet, Henrik Boleyn Annával kötött házasságából született kislánya; a trónöröklésből kizárták, minthogy e második házasságot is érvénytelennek nyilvánították

Anna, Klevei Vilmos herceg nővére, Henrik negyedik felesége

Howard Katalin, Anna udvarhölgye, Henrik ötödik felesége

Margaret Douglas, Henrik unokahúga; a király nővérének, Margitnak második, Archibald Douglasszel, Angus grófjával kötött házasságából született lánya; Henrik udvarában nőtt fel

William Butts, orvos

Walter Cromer, orvos

John Chambers, orvos

Hans Holbein, festő

Sexton, „Foltos” néven hajdan Wolsey bolondja volt

A Seymour család

Edward Seymour, az idősebb fiú; házastársa Anne (Nan) Stanhope

Lady Margery Seymour, az édesanyja

Thomas Seymour, a fiatalabb fiú

Elizabeth, a húga, Sir Anthony Oughtred özvegye, aki később Gregory Cromwell-lel köt házasságot

Politikusok és egyházi személyek

Thomas Wriothesley, más néven Ejtsd Risley, főpecsétőr, aki korábban Gardiner, később pedig Cromwell pártfogoltja lett

Stephen Gardiner, Winchester püspöke, Anglia franciaországi követe, hajdan Wolsey bíboros titkára, majd a királyé is, mielőtt Cromwell került a helyére

Richard Riche, az alsóház elnöke, a gyarapodási bíróság feje

Thomas Audley, lordkancellár

Thomas Cranmer, Canterbury érseke

Robert Barnes, lutheránus lelkész

Hugh Latimer, Worcester reformpárti püspöke

Richard Sampson, Chichester konzervatív püspöke, kánonjoggal foglalkozó jogász

Cuthbert Tunstall, Durham püspöke, aki korábban London püspöke volt

John Stokesley, London konzervatív püspöke, a kivégzett Morus Tamás elvbarátja

Edmund Bonner, Gardinert követte Anglia franciaországi követeként, és Stokesley után London következő püspöke lett

John Lambert, reformer pap, akit eretnekségért elítéltek, és 1538-ban máglyán elégettek

Udvaroncok és főnemesek

Thomas Howard, Norfolk hercege

Henry Howard, a fia, Surrey grófja

Mary Howard, a lánya, a király törvénytelen fiának, Fitzroynak a felesége

Thomas Howard, Norfolk féltestvére, aki „Való Tamás” néven is ismert

Charles Brandon, Suffolk hercege, Henrik régi cimborája, a király elhunyt húgának, Máriának a férje

Thomas Wyatt, Cromwell barátja, költő, diplomata, Boleyn Anna állítólagos szeretője

Henry Wyatt, Thomas Wyatt hajlott korú apja, aki fiatalon a Tudorok uralomra jutását támogatta

Bess Darrell, Wyatt szeretője, korábban Aragóniai Katalin udvarhölgye

William Fitzwilliam, később lordadmirális és Southampton grófja; eleinte Cromwell szövetségese

Nicholas Carew, nagy tekintéllyel bíró udvaronc, a király lányának, Máriának a támogatója

Eliza Carew, a felesége, Francis Bryan húga

Francis Bryan, az „ördögi vikárius”, megrögzött szerencsejátékos, a legkevésbé sem diplomatikus diplomata; Nicholas Carew sógora

Thomas Culpeper, a király egyik kamarása

Philip Hoby, a király egyik kamarása

Jane Rochford, udvarhölgy, a kivégzett George Boleyn özvegye

Thomas Boleyn, Wiltshire grófja, Boleyn Anna és George Boleyn apja

Mary Shelton, Boleyn Anna unokatestvére, korábban udvarhölgy

Mary Mounteagle, udvarhölgy

Nan Zouche, udvarhölgy

Katherine, Lady Latimer, született Katherine Parr

Henry Bouchier, Essex grófja

A király gyermekeinek háznépe

John Shelton, Henrik két lányának a háztartását igazgatja

Anna Shelton, a felesége, Boleyn Anna nagynénje

Lady Bryan, Francis Bryan és Eliza Bryan anyja; őt bízták meg a király lányainak, Máriának és Erzsébetnek, valamint később Eduárd hercegnek a nevelésével

A shaftesburyi kolostor

Elizabeth Zouche, apátnő

Dorothea Wolsey, más néven Dorothea Clancey, a bíboros törvénytelen lánya

Henrik trónigénnyel bíró ellenfelei

Henry Courtenay, Exeter márkija; IV. Eduárd egyik lányának leszármazottja

Gertrude, a felesége

Margaret Pole, Salisbury grófnője, IV. Eduárd unokahúga

Henry, Lord Montague, Margaret Pole legidősebb fia

Reginald Pole, Margaret Pole külföldön élő fia, aki hadjáratot készít elő, mellyel Angliát visszaterelné a pápa irányítása alá

Geoffrey Pole, Margaret Pole fia

Constance, Geoffrey felesége

Diplomaták

Eustache Chapuys, V. Károly császár londoni követe; Savoyából származik, francia az anyanyelve

Diego Hurtado de Mendoza, a császár egyik küldötte

Jean de Dinteville, francia küldött

Louis de Perreau, Sieur de Castillon, francia követ

Antoine de Castelnau, Tarbes püspöke, francia követ

Charles de Marillac, francia követ

Hochsteden, klevei küldött

Olisleger, klevei küldött

Harst, klevei küldött

Calais

Lord Lisle, kormányzó, a király nagybátyja és képviselője Calais-ban

Honor, a felesége

Anne Bassett, Honor első házasságából származó lányainak egyike

John Husee, a calais-i helyőrség tagja, a Lisle család ügyintézője

A londoni Tower

Sir William Kingston, a király tanácsosa, a Tower parancsnoka

Edmund Walsingham, a Tower alparancsnoka, Kingston helyettese

Martin, foglár (fiktív szereplő)

Cromwell barátai

Humphrey Monmouth, londoni kereskedő; korábban bebörtönözték, mert menedéket nyújtott a Bibliát angolra fordító William Tyndale-nek

Robert Packington, kereskedő, a parlament tagja

Stephen Vaughan, Antwerpenben tartózkodó kereskedő

Margaret Vernon, apátnő, korábban Gregory nevelője

John Bale, renegát szerzetes és színműíró

Frères humains qui après nous vivez

N’ayez les cuers contre nous endurciz

Kik éltek majd utánunk, emberek,

testvéreink, ne szidjatok nagyon

(Szabó Lőrinc fordítása)

Kapdoz már vitollán a szíl,

Hajónkat ne várasd!

Nóénak víz-özönnye, misztériumjáték

(Bányay Geyza fordítása)

ELSŐ RÉSZ

I Roncsok (I) London, 1536 májusa

Amint a királyné feje elválik a testétől, Cromwell már indul is. A gyomrába maró éhség emlékezteti, hogy itt az ideje egy második reggelinek, esetleg egy korai ebédnek. E reggel körülményei mindannyiunk számára szokatlanok, nincsenek szabályok, amelyek eligazítást adhatnának. Mindazok, akik tanúi voltak a lélek eltávozásának, most felegyenesednek, és visszateszik a fejükre a kalapjukat. A fejfedők alatt csupa döbbent, dermedt arc.

Cromwell aztán mégis megáll inkább, hogy köszönetet mondjon a hóhérnak. A férfi elegánsan végezte el a feladatát, és bár a király bőkezűen megfizette érte, fontos, hogy a jó szolgálatot ne csak pénzzel, de biztató szavakkal is elismerjék. Minthogy egy időben szegény volt, Cromwell ezt tapasztalatból tudja.

Az apró test ott hever a vérpadon, ahol összecsuklott: hason fekszik, kinyújtott karral, valósággal úszik a bíborvörös tócsában; a vér átszivárog a deszkapallók résein. A francia bakó – Calais-ból hozatták a hóhért – már felkapta a fejet, vászonkendőbe bugyolálta, és átadta az Annát utolsó útjára kísérő, lefátyolozott hölgyek egyikének. Cromwell látta, hogyan rázkódott meg a nő egész teste, amikor átvette a bugyrot. De azért erősen fogta, pedig egy fej nehezebb, mint az ember képzelné. Cromwell megjárta a harcteret, így ezt is tapasztalatból tudja.

A hölgyek kifogástalanul teszik a dolgukat. Anna büszke lett volna rájuk. Nem engedik, hogy akár csak egyetlen férfi is hozzáférjen a testhez; tenyerüket tiltakozón felemelve elutasítanak mindenkit, aki megpróbál a segítségükre lenni. Az iszamós vérben csúszkálva a törékeny tetem fölé hajolnak. Cromwell hallja, ahogy nagy levegőt vesznek, mielőtt felemelnék, ami megmaradt Annából; a ruháját markolják meg, de félnek, hogy a szövet elhasad, és ujjaik hozzáérnek kihűlő testéhez. Mindannyian kikerülik a párnát, melyre rátérdelt, s amelyet mostanra teljesen átitatott a vére. Cromwell a szeme sarkából mozgásra lesz figyelmes; az elillanó alak egy szikár, bőrzekés férfi. Francis Bryan, a fürge udvaronc rohan Henrikhez, hogy tudassa vele: immár szabad ember. Naná, villan át Cromwell agyán, Francis a halott királyné rokona, ám nem felejtette el, hogy egyben a következő királyné kuzinja is.

A Tower tisztségviselői koporsó helyett egy nyílvesszős ládát találtak. A sovány test épp belefér. A fejet tartó hölgy, kezében az átázott bugyorral, térdet hajt. Mivel a ládában nincs több hely, a fejet a holttest lábához teszi. Felegyenesedik, keresztet vet. A körülötte állók követik a példát, s Cromwell keze is megmozdul; aztán észbe kap, és behajlított ujjaiból inkább laza öklöt formáz.

A hölgyek körülnéznek még egyszer, majd úgy lépnek hátra, hogy a kezüket eltartják maguktól, nehogy beszennyezzék a ruhájukat. Kingston parancsnok emberei vászonkendőket nyújtanak feléjük, bár ezeknek már nem veszik hasznát. Hihetetlen, mormolja oda Cromwell a franciának. Nincs koporsó, amikor pedig jó pár napjuk volt, hogy felkészüljenek. Tudták, hogy meg fog halni. Efelől nem lehetett kétségük.

– De talán mégis, Maître Cremuel. – (Nem született még olyan francia, aki képes lenne kimondani a nevét.) – Talán lehettek kétségeik, hiszen úgy vélem, maga a hölgy is azt hitte, hogy a király ideküld valakit, aki leállítja a kivégzést. Még a lépcsőn felfelé tartva is hátra-hátranézett, nem vette észre?

– A királyban ez fel sem merült. Másra sem gondol, csak az új jegyesére.

– Alors, ezúttal talán több szerencsével jár – jegyzi meg a francia. – Reménykedjenek nagyon, mert ha vissza kell jönnöm, megemelem a díjamat.

A bakó elfordul, és tisztogatni kezdi a pallosát. Olyan szeretetteljesen teszi, mintha a fegyver a barátja volna.

– Toledói acél – nyújtja Cromwell felé, hogy megcsodálhassa. – Egy ilyen pengéért még mindig a spanyolokhoz kell mennünk.

Cromwell egy ujjal megérinti a fémet. Ugyan már senki sem gondolná róla, de az apja kovács volt; fogékony a vasra, acélra, mindenre, amit a földből bányásznak ki vagy kovácsolnak; mindenre, amit izzásig hevítenek, megmunkálnak, amire metsző élt kalapálnak. A bakó pengéjébe Krisztus töviskoszorúját és egy ima szavait vésték.

Kezdenek szétszéledni a nézők, az udvaroncok, városatyák és városi hivatalnokok, a selyemruhás, aranyláncos, a Tudorok livréjét, a londoni céhek jelvényeit viselő férfiak kis csoportjai. Többtucatnyi tanú, akik közül senki sem tudja biztosan, hogy mit is látott; értik, hogy a királyné meghalt, ám túl gyorsan ment végbe ahhoz, hogy képesek legyenek fel is fogni.

– Nem szenvedett, Cromwell – szólal meg Charles Brandon.

– Dehogynem, kegyelmes uram, efelől megnyugtathatom.

Viszolyog Suffolk hercegétől. Amikor a kivégzés többi tanúja letérdelt, Brandon csak állt tovább mereven; annyira gyűlölte a királynét, hogy még ezt az udvarias gesztust sem tette meg neki. Cromwell felidézi magában, ahogy Anna botladozva fellépkedett a vérpadra, a válla felett hátrapillantgatva, ahogy a francia bakó is említette. Még amikor elmondta utolsó szavait, és arra kérte az összegyűlteket, hogy imádkozzanak a királyért, akkor is elnézett a tömeg felett. Ám nem hagyta, hogy a remény megfossza az erejétől. Kevés nő képes ilyen elszántan viselkedni az utolsó perceiben, és férfiból sem valami sok. Cromwell látta, hogy reszket, de csak az utolsó imája után, előtte nem. A vérpadon nem volt tőke, a calais-i hóhér nem használt ilyesmit. Annának térdelnie kellett, egyenes tartással, nem támaszkodhatott semminek. Az egyik hölgye bekötötte a szemét egy kendővel, így nem láthatta a pallost, még az árnyékát sem, amikor a penge egy halk sóhajtással elmetszette a nyakát; úgy vágta át, mint olló a selymet. Mindannyian sajnáljuk – nos, a legtöbben, kivéve Brandont –, hogy így kellett végződnie.

A szilfából ácsolt nyílvesszős ládát már viszik is a kápolna felé, ahol felszedték a kőlapokat, hogy Annát az öccse, George Boleyn holtteste mellé fektethessék. – Életükben az ágyukon osztoztak, tehát nagyon is illő, hogy közös legyen a sírjuk – jelenti ki Brandon. – Meglátjuk, hogy így is kedvelik-e egymást.

– Jöjjön, titkár uram – szólal meg a Tower parancsnoka. – Vár ránk egy könnyű reggeli, megtisztelne, ha velem tartana. Ma mindannyian korán keltünk.

– Képes lenne enni, uram? – Cromwell fia, Gregory még nem látott senkit meghalni.

– Dolgoznunk kell azért, hogy ehessünk, és ennünk kell, hogy dolgozhassunk – hangzik Kingston válasza. – Mi hasznát venné a király egy olyan szolgának, aki gondatlan, pusztán mert nem jut neki egy falat kenyér?

– Gondatlan – ízlelgeti a szót Gregory. Nemrégiben tanulni küldték, hogy elsajátítsa a nyilvános beszéd művészetét, s ennek eredményeképpen – bár még nincs meg benne a szónokláshoz szükséges lendület – mostanában felcsigázzák a szavak. Néha olyan, mintha felkapna egyet-egyet, hogy alaposabban szemügyre vehesse. Néha mintha bottal bökdösné őket. Néha pedig – a hasonlat önkéntelenül adja magát – azzal a farokcsóváló kíváncsisággal közelít hozzájuk, mint a kutya, melynek érdeklődését egy másik eb ürüléke köti le. – Sir William, hát Angliában még sosem fejeztek le királynét? – tudakolja.

– Tudomásom szerint nem, ifjú uram – válaszolja Kingston. – Az én parancsnokságom alatt biztosan nem.

– Értem – bólint Cromwell. – Ezek szerint az elmúlt napok mulasztásai a gyakorlat hiányának tudhatók be? Nem lehetne rögtön elsőre jól csinálni valamit?

A Tower parancsnoka kedélyesen felkacag. Feltételezhetően tréfának hiszi a megjegyzést.

– Lám, kegyelmes uram – fordul Charles Brandonhoz. – Cromwell szerint nagyobb gyakorlatra kellene szert tennem a fejek lecsapkodásában.

Nem ezt mondtam, jegyzi meg magában Cromwell. – Még szerencse, hogy előkerült az a nyílvesszős láda.

– Én a trágyadombra hajítottam volna – közli Brandon. – Az öccsét pedig alatta kapartam volna el. És kényszerítettem volna az apjukat, hogy végignézze. Nem tudom, miben mesterkedik, Cromwell. Miért kímélte meg az életét? Hogy újra bajt keverjen?

Cromwell haragosan rátámad; az indulatot gyakran csak tetteti.

– Kegyelmes uram, hiszen ön is többször megbotránkoztatta már a királyt, aztán térden állva könyörgött a kegyelméért. Figyelembe véve, hogy miféle személy, nincs kétségem afelől, hogy sikerül újra megsértenie. Akkor mi lesz? Olyan uralkodót szeretne, aki nem ismeri a könyörület fogalmát? Ha úgy szereti a királyt, ahogy azt hangoztatni szokta, akkor törődjön már a lelkével is. Egy nap ugyanis ott áll majd a mi Urunk előtt, és felelnie kell mindenért. Ha azt mondom, hogy Thomas Boleyn nem jelent veszélyt a birodalomra, akkor nem jelent veszélyt. Ha azt mondom, hogy csendben, visszahúzódva él tovább, akkor így is lesz.

A gyepes részen átmasírozó udvaroncok szemmel tartják őket: a nagy szakállú, villogó tekintetű, öblös mellkasú Suffolkot és zömök titkár uramat a maga sötét öltözékében, feltűnést kerülő modorával. Bizalmatlan pillantással szétválnak, megkerülik a füves teret, majd a túloldalon ismét csiripelő csoportokat alkotnak.

– Istenemre! – fakad ki Suffolk hercege. – Maga engem leckéztet? Engem? A birodalom egyik főnemesét? Maga, aki onnan jött, ahonnan?

– Pontosan ott vagyok, ahová a király helyezett. Úgy leckéztetem, ahogy kell, hogy tanuljon belőle.

Cromwell, mit művelsz, villan át az agyán. Hiszen általában maga vagy a megtestesült udvariasság. De ha az ember egy nyakazáson sem mondhatja ki az igazat, akkor mégis mikor teheti meg?

A fiára sandít. Anna koronázása óta egy hónap híján három évvel vagyunk idősebbek. Van, aki bölcsebb lett, és van, aki magasabb. Amikor Gregory tudtára adták, hogy végig kell néznie Anna kivégzését, azt felelte, hogy képtelen lenne rá. – Nem tehetem. Mégiscsak egy nő, nem tehetem. – A fia azonban uralkodott az arckifejezésén, és tartotta a száját. Nyilvánosság előtt mindig légy tudatában annak, hogy a többiek figyelnek, magyarázta Cromwell Gregorynak, mert látni akarják, alkalmas vagy-e arra, hogy a nyomdokaimba lépj a király szolgálatában.

Félreállnak, hogy meghajoljanak Richmond hercege előtt. Henry Fitzroy, a király törvénytelen gyermeke jó kiállású fiú, megörökölte az apja finom, könnyen piruló bőrét és vörösesszőke haját; zsenge palánta, nyúlánk, de még nem érte el végső magasságát. Így is föléjük tornyosul.

– Titkár uram, Anglia ma reggel óta erkölcsösebb hely lett.

– Ön sem térdelt le, nagyuram – szólal meg Gregory. – Miért nem?

Richmond elvörösödik. Tisztában van azzal, hogy nem cselekedett helyesen, és ahogy az apján, rajta is azonnal meglátszik; Henrikhez hasonlóan ő is öntelt álszentséggel védekezik.

– Nem szeretnék képmutató lenni, Gregory. Apámuram elárulta, hogyan mérgeztetett volna meg a Boleyn nőszemély. Állítása szerint hangoztatta, hogy mindenképpen meg fogja tenni. Nos, immár fény derült ocsmány házasságtöréseire, és elnyerte méltó büntetését.

– Csak nem érzi rosszul magát, uram? – Túl sok bort ihatott este, gondolja Cromwell, nyilván a jövőjére emelte a poharát.

– Mindössze fáradt vagyok. Megyek, és lefekszem aludni. Kiverem a fejemből ezt a látványt.

Gregory tekintete követi Richmondot.

– Szerinted lehet belőle valaha is király?

– Ha igen, rád biztosan emlékezni fog – feleli derűsen az apja.

– Ó, engem már ismer – vágja rá Gregory. – Valamit rosszul csináltam?

– Nem baj, ha őszintén beszélsz… bizonyos ritka alkalmakkor. Akkor is elég fájdalmas, de meg kell tenned.

– Azt hiszem, sosem lesz belőlem tanácsos – jelenti ki a fiú. – Nem tudnám megtanulni, hogy mikor beszéljek, és mikor hallgassak, mikor figyeljek, és mikor ne. Azt mondtad, amikor megvillan a pallos, abban a pillanatban meghal a királyné… azt mondtad, akkor fejet hajtunk, és lehunyjuk a szemünket. De láttalak… de végignézted.

– Persze hogy végignéztem – karol bele a fiába. – Nagyon is rávallana a néhai királynéra, hogy visszatűzi a fejét a nyakára, felkapja a pallost, aztán egészen a Whitehallig kerget. – Anna talán meghalt, jegyzi meg magában Cromwell, ám még így is tönkretehet engem.

Reggeli. Finom, fehér cipók, mámorítóan erős bor. Norfolk hercege, a halott nő nagybátyja odabiccent Cromwellnek.

– A legtöbb hulla nem férne be egy nyílvesszős ládába, mi? Ahhoz előbb le kellene csapni mindkét karját. Gondolja, hogy Kingston meggárgyult öregségére?

– De hisz Sir William semmivel sem idősebb önnél, nagyuram – böki ki meglepetten Gregory.

A herceg felröhög.

– Szóval a hatvanéveseknek már semmi haszna?

– Gregory szerint enyvet kellene főzni belőlük. – Cromwell átöleli a fia vállát. – Nemsokára az apád is az üstbe kerül, igaz?

– De hát te sokkal fiatalabb vagy a herceg őkegyelmességénél. – Gregory Norfolk felé fordul, hogy kifejthesse a véleményét. – Apám remek egészségnek örvend, ha leszámítjuk azt a szokatlan lázbetegséget, amit még Itáliában kapott el. Igaz, rengeteget dolgozik, de úgy tartja, hogy egy hosszú munkanapba még nem halt bele senki, s ezt gyakorta el is mondja. Az orvosa szerint ágyúgolyóval sem lehet leteríteni.

Mostanra az odakint összesereglett tanúk láthatták, hogy a néhai királynéra rászögezik a láda fedelét, és kezdenek szétszéledni. A városi tisztségviselők még ott lökdösődnek, mert szeretnének egy szót váltani Cromwell-lel. Mindannyian ugyanazt akarják megtudni. Titkár uram, mikor láthatjuk a király új választottját? Mikor tisztel meg bennünket Jane kisasszony a látogatásával? Átlovagol a város utcáin, vagy a királyi bárkában hajózik le a folyón? Királynéként milyen címert, miféle jelképet, jelmondatot választ magának? Mikor értesíthetjük a festőket, a mesterembereket, mikor állíthatjuk munkába őket? Lesz-e koronázás hamarosan? Mivel ajándékozhatjuk majd meg a királynét, amitől kegyesen tekint ránk?

– Egy zacskó pénz mindig elfogadható ajándék – feleli Cromwell. – Úgy vélem, a hölgy nyilvánosan nem jelenik meg, míg össze nem házasodnak a királlyal, de az nem várat magára sokat. Jane Seymour istenfélő teremtés, a régi hit követője, és szívesen fogad minden olyan zászlót vagy festett vásznat, amely angyalokat, szenteket és a Szűz Máriát ábrázolja.

– Vagyis… elővehetjük mindazt, amit Katalin királyné ideje óta tartogatunk? – teszi fel a kérdést a lordmajor.

– Igen bölcs dolog lenne, Sir John, egyben megtakarítást is jelentene a városnak.

– Nekünk megvan Szent Veronika élete képekben – szólal meg egy hajlott korú céhmester. – Az elsőn ott áll sírva a Kálváriára vezető útnál, miközben Krisztus viszi a keresztet. A másodikon…

– Igen, igen – mormolja Cromwell.

– A másodikon a szent megtörli a Megváltónk arcát. A harmadikon felmutatja a véres kendőt, hogy láthassuk Krisztus képét, melyet értékes vére jól láthatóan kirajzol a vászonra.

– A feleségemnek feltűnt – veti közbe Kingston parancsnok –, hogy a hölgy ma reggel nem a szokásos fejdíszét viselte, hanem olyan főkötőt vett fel, amilyent a megboldogult Katalin hordott. El is tűnődött, hogy miért tehette.

Talán csak főhajtás volt, fut át Cromwell agyán, egy halála előtt álló királyné gesztusa egy már halott királyné felé. Hiszen ezen a délelőttön találkozni fognak egy másik birodalomban, ahol kétségtelenül lesz mit mondaniuk egymásnak.

– Bárcsak más téren is példának tekintette volna Katalint az unokahúgom! – dohogja Norfolk. – Ha engedelmes, erényes és jámbor, akkor talán a nyakán maradhatott volna a feje.

Gregory annyira elképed, hogy hirtelen hátralép, és nekitántorodik a lordmajornak.

– De uram, hiszen Katalin cseppet sem volt engedelmes! Hisz éveken át dacolt a király akaratával, amikor őfelsége utasította, hogy távozzon a palotából, és váljon el tőle! Hisz még önnek is el kellett hozzá utaznia vidékre, hogy rábeszélje, de a hölgy berontott a szobájába, és bezárkózott, ön pedig kénytelen volt azzal tölteni a karácsony mind a tizenkét napját, hogy az ajtón át kiabált vele!

– Az nem én voltam, hanem Suffolk hercege – veti oda kurtán Norfolk. – Még egy haszontalan vénember, igaz, Gregory? Az Charles Brandon volt, aki ott áll… az öles termetű, nagy szakállú fickó. Én a mogorva, inas fickó vagyok. Világos a különbség?

– Á! – bólint Gregory. – Már emlékszem. Apámnak annyira megtetszett a történet, hogy vízkeresztkor elő is adtuk. Richard kuzinom játszotta Suffolk kegyelmes urat egy derékig érő, gyapjúból készült szakállban, Rafe Sadler pedig szoknyába bújt, mert ő volt a királyné, és spanyol nyelven sértegette a herceget. Apámuram az ajtó szerepét vállalta.

– Bárcsak láthattam volna! – Norfolk megdörzsöli az orra hegyét. – Szívből mondom, Gregory, őszintén beszélek. – Charles Brandonnal régóta rivalizálnak, és rendkívüli módon élvezik, ha a másik kínos helyzetbe kerül. – Kíváncsi lennék, hogy idén karácsonykor milyen darabot választanak.

Gregory szóra nyitná a száját, ám inkább becsukja. A jövő különös, üres táj. Cromwell közbeszól, mielőtt a fia megpróbálná tartalommal kitölteni.

– Uraim, máris megoszthatom önökkel, hogy mi lesz az új királyné jelmondata. Engedelmeskedni és szolgálni.

Elismerő mormogás fut végig a szobán, aztán felharsan Brandon kacagása:

– Jobb félni, mint megijedni, igaz?

– Mindannyian így gondoljuk. – Norfolk kihörpinti édes fehérborát. – Bárki ingerli is fel a királyt az elkövetkező években, annyi szent, uraim, hogy az nem Thomas Howard lesz. – Egy ujjal a mellkasára bök, mintha másképpen nem tudnák, hogy kiről beszél. Aztán barátságosnak tűnő mozdulattal rácsap titkár uram vállára. – Na, Cromwell, és most mi jön?

Senki se higgyen neki. Norfolk bátyó nem a barátunk, nem a szövetségesünk vagy a társunk. Csak azért paskolgat bennünket, hogy felmérje, mennyire vagyunk szilárdak. Szemügyre veszi a Cromwellekre jellemző bikanyakat. Azon morfondíroz, hogy miféle pengére lenne szüksége az elmetszéséhez.

Tíz óra van, mire elszabadulnak a többiektől. Odakint a napfény foltokat rajzol a gyepre. Cromwell az árnyékban lépked, mellette az unokaöccse, Richard Cromwell.

– Az lenne a legbölcsebb, ha most meglátogatnám Wyattet.

– Jól van, uram?

– Soha jobban – feleli színtelen hangon Cromwell.

Maga Richard volt az, aki néhány nappal korábban bekísérte Thomas Wyattet a Towerbe, mellőzve a fegyveres őröket, kerülve a kényszerítés látszatát. Oly könnyedén vette őrizetbe, mintha csak sétára indultak volna a folyó partján. Azt kérte, hogy a fogollyal viselkedjenek nagyon udvariasan, és a kellemes, őrházbeli szobában helyezzék el. Martin, a foglár most épp oda vezeti őket.

– Hogy van a fogoly? – tudakolja Cromwell.

Mintha ez a bizonyos fogoly akárki lenne, nem pedig Wyatt… aki különösképpen kedves a szívének.

– Úgy látom, uram, hogy igen zaklatott az öt nemes miatt, akiket a minap nyakaztak le – feleli Martin.

A börtönőr ezt olyan mellékesen jegyzi meg, mintha holmi elvesztett kalapról beszélne.

– Merem állítani, hogy Wyatt úr azon töpreng, miért nem volt köztük ő is. Fel-alá járkál, uram. Aztán leül, és egy lapot húz maga elé. Úgy tűnik, írni készül, de mégsem vet papírra egyetlen szót sem. Nem alszik. Egész éjjel fent van, gyertyát kér. Odatolja a székét az asztalhoz, megfaragja a pennáját… aztán beviszem neki a kenyeret és a sört reggel hatkor, amikor már világos van, ő meg ott ül, előtte az üres papír, a gyertya meg még mindig ég. Ez pazarlás.

– Kapjon csak gyertyát. Kifizetek mindent, amire csak szüksége van.

– Bár el kell mondanom… valódi úriember. Nem hordja fenn az orrát, mint azok, akiknek az épület túloldalán volt a szállása. Henry Norris… az a „kedves Norris uram”, ahogy emlegették… hát ő úgy beszélt velünk, mint a kutyáival. Innen lehet megismerni egy igazi nemest… hogy bár veszélyben az élete, tisztességesen szól másokhoz.

– Ezt észben tartom, Martin – bólogat komoly képpel Cromwell. – Hogy van a keresztlányom?

– Már majdnem kétéves. Hihetetlen, ugye?

Martin lánya egy olyan héten született, amikor Cromwell épp a Towerben járt Morus Tamásnál. Ez még az erőpróbájuk elején történt, amikor élt benne a remény, hogy Morus enged a királynak, és ezzel megmenti az életét. – Lenne a keresztapja? – kérte akkor Martin, és ő a Grace nevet választotta, jó néhány éve halott, kisebbik lánya nevét.

– Nem figyelhetjük minden percben a foglyokat – folytatja Martin. – De aggódom, hogy Wyatt uram esetleg kárt tesz magában.

Richard vidáman felnevet.

– Mi az, Martin, hát még sosem járt költő a börtönében? Olyasvalaki, aki nagyokat sóhajt, alig alszik, és ha imádkozik, azt is versben teszi? A költők talán mélabúsak, de én mondom, éppúgy törődnek magukkal, mint bárki más. Szükségük van ételre és italra, ami felcsigázza az étvágyukat, és ha valamijük fáj vagy megsajdul, azonnal értesülni fog róla.

– Egy költő arról is verset ír, ha belerúg valamibe, és sajog a nagyujja – veszi át a szót Cromwell.

– A költők jól elboldogulnak – jelenti ki Richard. – A barátaik azok, akik szenvedni szoktak.

Martin diszkrét kopogással jelenti be őket, mintha valami nemesúr magánlakosztályába készülnének belépni.

– Látogatói érkeztek, Wyatt uram.

A helyiségben fénypászmák táncolnak, a fiatalember a szoba legvilágosabb részén, az asztal mellett ül.

– Menjen odébb, Wyatt – szól rá Richard. – A napsugarak túlságosan megvilágítják a fejbőrét.

Cromwell már el is felejtette, milyen kíméletlenek a fiatalok. A király néha megkérdi: – Kopaszodom, Korom? – Ő pedig ilyenkor így válaszol: – Felséged fejének formája bármely festőt megörvendeztetné.

Wyatt tenyerével végigsimít vékony szálú, szőke haján.

– Olyan gyorsan hullik ki, Rich, hogy mire elérem a negyvenet, nem lesz nő, aki rám nézzen… és ha igen, akkor is csak azért, hogy a tojáskanállal megpróbálja feltörni a fejemet.

Ezen a reggelen Wyatt hangulata olyan, hogy nevethet vagy sírhat, egyik sem jelent semmit. Életben van, miközben öt másik férfi meghalt, még mindig él, és ez megdöbbenti; pusztító fájdalom peremén egyensúlyoz, mint aki vastüske hegyén billeg, és csak ezen az aprócska helyen vetheti meg a lábát. Cromwell hallott már effajta vallatási módszerről, bár még sosem kellett próbát tennie vele. A fogoly karját ilyenkor hátracsavarják, és keresztbe téve összekötözik egy gerendán átvetett kötéllel; a teste ezen a kötélen függ, épp csak lábujjheggyel érinti a földet; ha megmozdul, ha kirúgjuk alóla a lábát, váratlanul a karjának kellene megtartania a teljes testsúlyát, és így kificamodik válla. A művelet ezen részére nem kellene sort keríteni; a cél nem az, hogy megbénítsuk, hanem hogy megtartsuk ebben a kényes egyensúlyi helyzetben, míg választ nem adott minden kérdésre.

– Mi már reggeliztünk – jelenti ki Cromwell. – Kingston parancsnok mostanában olyan hebehurgyán viselkedik, hogy arra számítottunk, penészes kenyeret kapunk.

– Ez újdonság számára – jegyzi meg Wyatt. – Lefejeztetni Anglia királynéját és ötöt a szeretői közül. Ilyesmire nem kerül sor minden héten.

Inog, inog a vastüske hegyén; nemsokára megcsúszik a lába, és akkor felsikolt. – Gondolom, megtörtént. Mert különben nem lennének itt velem.

Richard átvág a szobán. Megáll Wyatt mellett, és lenéz a lehajtott fejű férfi tarkójára; megdörgöli a vállát barátságos, határozott mozdulattal, ahogy a kedvenc kutyáját szokta az ember. Wyatt nem mozdul, a kezébe temeti az arcát. Richard felpillant: ön mondja el neki, uram?

Cromwell odabiccent az unokaöccsének: mondd el te.

– Bátran halt meg – fog bele Richard. – Röviden, velősen beszélt, megbocsátást kért, dicsérte a király kegyelmességét, és nem próbálta mentegetni magát.

Wyatt felemeli a fejét. Zavartan néz fel.

– Nem vádolt senkit?

– Nem volt abban a helyzetben – feleli tapintatosan Richard.

– De hát tudja, hogy milyen Anna temperamentuma. Elég ideig tartották fogva ahhoz, hogy átgondoljon mindent, és előálljon egy tervvel. Biztosan eszébe jutott… – A férfi kék szemével oldalra sandít. – Hogy én is itt vagyok, és hol az ellenem szóló bizonyíték? Biztosan imádkozott az öt férfiért, akik vérpadra léptek, és biztosan felmerült benne: vajon Wyatt miért nincs köztük?

– Nyilván nem kívánta volna megpillantani az ön fejét az utcán – szólal meg Cromwell. – Tudom, hogy már nem szerették egymást, és tudom, hogy a hölgynek milyen kivételesen rosszindulatú természete volt, de tán csak nem akart volna még több férfit tönkretenni?

– Nem is erre gondoltam – feleli Wyatt. – Hanem hogy talán ezt tartaná igazságosnak.

Cromwell nagyon szeretné, ha Richard lehajolna, és befogná Wyatt száját.

– Tom Wyatt, legyen már vége ennek! – szól rá. – Lehet, hogy azt hiszi, egy vallomás könnyítene a lelkén, és ha így van, akkor hívasson papot, mondja el, amit muszáj, nyerjen tőle feloldozást, és fizesse meg a hallgatását. De az ég szerelmére, nekem nehogy vallomást tegyen! – Halkabban folytatja: – Már eljutott idáig… a nehezén túl van. Megszólalt, amikor beszélnie kellett. Most azonban ne beszéljen tovább.

– Nem szabad engednie a vágyainak – veszi át a szót Richard. – Nekünk ártana vele. A nagybátyám veszélynek tette ki magát ön miatt. A király oly erősen gyanakodott önre, hogy egyedül a nagybátyám volt képes eloszlatni a gyanúját, mert Henrik másra nem hallgatott volna; egyszerűen kivégezteti önt a többiekkel együtt. Emellett… – Itt felnéz. – Uram, elárulhatom neki? A tárgyaláson nem volt szükségünk az öntől kapott bizonyítékra. A neve fel sem merült. A hölgy öccse a saját szavaival ítélte el magát, gúnyosan kinevette a királyt a bírák előtt, és kijelentette, hogy Henrik bármilyen nagy vitéznek vallja magát, hiányzik belőle a hozzáértés, a vertu, hogy egy nővel megtegye, amit tennie kell.

– Igen – fordul Cromwell a hitetlenkedő Wyatt felé. – Ilyen ostoba volt George Boleyn, és nekem éveken át el kellett viselnem egy ilyen személyt.

– George felesége pedig írásos vallomást tett a férje ellen – folytatja Richard. – Kijelentette benne: látta, hogy a férje a nővére szájába dugja a nyelvét. Tanúskodott mindazon órákról, melyeket zárt ajtók mögött, kettesben töltöttek.

Wyatt közben hátrébb tolta a székét az asztaltól. A nap felé fordítja az arcát, a beáradó fény elmossa a vonásait.

– Anna hölgyei mind tanúskodtak ellene – magyarázza Richard. – Minden sötét tettéről. Így az ön segítsége nélkül is elegendő bizonyíték gyűlt össze. Több mint két éven át voltak tanúi Anna különféle ármányainak.

Jézusom, nyögi magában Cromwell, legyen már vége. Zsebéből összehajtogatott papírköteget vesz elő, és az asztalra pottyantja.

– Itt a vallomása. Saját kezűleg szeretné megsemmisíteni, vagy csináljam én?

– Majd én – válaszolja Wyatt.

Wyatt nem bízik bennem, villan át Cromwell agyán, még most sem bízik bennem. Pedig isten látja lelkemet, nem csaptam be. Az elmúlt héten óráról órára alkudozott a fiatalember életéért. Cserébe felajánlotta Henriknek Wyatt minden tudását a vád alatt álló királynéról. Hogy e tudás érzéki jellegű volt-e… erről sosem kérdezte Wyattet, és nem is fogja. A királyt biztosította afelől, hogy nem volt az, bár ezt pontosan sosem mondta ki. Jobb nem tudni, ha félrevezette Henriket. Wyatthez fordul:

– Megígértem az apjának, hogy vigyázni fogok önre. Megtettem.

– Az adósa vagyok – feleli Wyatt.

Odakint vörös kányák repkednek a Tower falai felett. A király úgy döntött, nem tűzeti ki Anna szeretőinek fejét a London Bridge-re; legyen tiszta a főváros, hátha át kíván majd lovagolni rajta új hitvesével. Így hát a kányák lemaradtak a prédájukról; biztos ezért vágynak annyira Tom Wyattre, veti oda Richardnak Cromwell.

– Ön is látja, mi a helyzet – magyarázza Richard. – Wyatt igen derék ember. Még a foglárok is imádják. A saját éjjeliedénye is rajong érte, mert méltóztatik használatba venni.

– Martin nagyon igyekezett megtudni, hogy milyen sors vár rá.

– Igen – bólint Richard. – Mielőtt túlságosan kötődni kezdene hozzá. És milyen sors vár rá?

– Egyelőre ott van biztonságban, ahol tartjuk.

– Nem lesz több letartóztatás? Az övé volt az utolsó?

– Igen, azt hiszem.

– Ezek szerint vége az ügynek?

– Hogy vége lenne? Ó, dehogy.

Thomas Cromwell immár ötvenesztendős. A szeme ugyanolyan apró és éber pillantású, a teste ugyanolyan zömök és rendíthetetlen; az időbeosztása sem változott. Bárhol ébredjen is, mindig otthon van: a Chancery Lane-en, a levéltárban, városi házában, az Austin Friarsben, a Whitehall-palotában a királynál, vagy bármely más helyen, ahol Henrik épp tartózkodik. Ötkor kel, imádkozik, mosakszik és reggelizik. Hatkor már kérvényezőket fogad az unokaöccse, Richard Cromwell társaságában. Aztán titkár uramat Greenwichbe vagy Hampton Courtba viszi a bárkája; a pénzverdébe, a londoni Tower fegyvertáraiba. Bár még mindig közrendű, a legtöbben egyetértenek abban, hogy ő a második legfontosabb személy Angliában. Egyházi ügyekben a király helyettese. Szabadságában áll betekintést nyerni az államirányítás vagy a királyi háztartás minden részletébe. Kívülről tudja Anglia törvényeit, a zsoltárokat, a próféták szavait, a király bevételeit és kiadásait tartalmazó könyv minden oszlopát, és az ország jelentősebb személyeinek felmenőit, birtokait és jövedelmeit. Híresen jó a memóriája, és Henrik szereti próbára tenni azzal, hogy megkéri holmi húsz évvel korábbi, obskúrus ügy részleteinek felidézésére. Néha a kezébe vesz egy szál szárított rozmaringot vagy rutát, és elmorzsolja a tenyerében, mintha az illat a segítségére lehetne ebben. Ám mindenki tisztában van azzal, hogy ez csupán színjáték. Cromwell csak arra nem emlékszik, amit sosem tudott.

A fő feladata (most legalábbis úgy tűnik), hogy új hitveseket találjon a királynak, és megszabadítsa a régiektől. A napjai hosszúak és kimerítőek: törvényeket kell fogalmazni, külföldi követeket elbűvölni. Gyertyafény mellett dolgozik nyári alkonyokon és a téli naplementék idején, amikor fél négykor már sötét van. Még az éjjeleket sem vesztegetheti el szabadon. Gyakran a palota egyik szobájában tér nyugovóra, közel a király hálóterméhez, és Henrik fel is szokta verni az éjszaka közepén, hogy választ kapjon valami kincstárral kapcsolatos kérdésére, vagy elmesélje az álmát, és megkérdezze, mit is jelenthetett.

Néha felmerül benne, hogy talán jó lenne ismét megnősülni, hiszen már hét év telt el azóta, hogy elvesztette Elizabethet és a lányait. Csakhogy nincs nő, aki elviselné ezt az életet.

Amikor hazaér, az ifjú Rafe Sadler már ott vár rá. Mihelyt megpillantja, lekapja a sapkáját. – Uram?

– Megvolt – feleli Cromwell.

Rafe az arcára szegezi a tekintetét, és vár.

– Nincs mit mondani róla. Ájtatos véget ért. A király?

– Alig láttuk. A hálókamrájában volt, aztán az imaterembe ment, és beszélt a káplánjával. – Rafe immár a király kamarása, Cromwell embere Henrik magánlakosztályában. – Gondoltam, eljövök, hátha valami üzenete van számára.

Ezzel szóbeli üzenetre céloz. Jobb, ha nem vetnek semmit papírra. Cromwell eltűnődik. Mit lehet mondani valakinek, aki épp megölte a hitvesét?

– Nincs üzenetem. Menj haza a feleségedhez.

– Helen örülni fog, ha megtudja, hogy a hölgy immár túl van minden csapáson.

– Csak nem szánja? – néz rá meghökkenve Cromwell.

Rafe kínosan érzi magát.

– Úgy véli, Anna óvta az evangélium ügyét, és mint tudja, ez közel áll a feleségem szívéhez.

– Ó, igen, persze – biccent Cromwell. – De én jobban óvom.

– Emellett azt hiszem, a nők mindannyian átérzik, amikor egyikükkel történik valami. Szánakozóbb a természetük, mint a mienk, és csúf is lenne ez a világ, ha nem így lenne.

– Annában nem volt szánalom – feleli Cromwell. – Hát nem mondtad el Helennek, hogy lefejezéssel fenyegetett engem? És mint megtudtuk, a király életét is megrövidítette volna.

– Igen, uram – mormolja Rafe, mintha ráhagyná a dolgot. – Ezt állapították meg a bírái, nemde? Helen azonban azt fogja kérdezni… bocsásson meg, de egy nő esetében ez oly természetesen felmerül… azt fogja kérdezni, hogy mi lesz Boleyn Anna kislányával. Kitagadja a király? Nem lehet biztos abban, hogy ő az apja, de abban sem, hogy nem ő az.

– Nem igazán számít – magyarázza Cromwell. – Még ha Eliza Henrik gyermeke is, akkor is fattyú. Hiszen mint megtudtuk, az Annával kötött házasság nem volt érvényes.

Rafe megdörgöli a feje búbját, amitől vörös tincsei felágaskodnak.

– Tehát a király még sosem volt házas, hiszen a Katalinnal kötött frigy sem volt érvényes. Kétszer is volt vőlegény, ám sosem lett belőle férj… történt már uralkodóval ilyesmi? Akár az Ótestamentumban? Adja isten, hogy Seymour kisasszony összeszedje magát, és fiúgyermekkel ajándékozza meg. Nincs valami nagy szerencsénk az örökösökkel. A király Katalintól született lánya törvénytelen. Az Annától született lánya is az. Vagyis csak a fia marad, Richmond, aki már eleve fattyúnak született. – A fejébe nyomja a sapkáját. – Indulok.

Fürge léptekkel távozik, nyitva hagyja maga mögött az ajtót. A lépcsőről visszakiált: – Holnap találkozunk, uram!

Cromwell az ajtóhoz lép, hogy becsukja, de aztán csak áll ott, a kezét az ajtófélfán nyugtatva. Rafe a házában nőtt fel, és hiányzik neki, hogy állandóan maga mellett tudja; a fiatalembernek már saját otthona van, benne a saját kis családja, és ott vannak a feladatai az udvarnál. Cromwell örül, hogy egyengetheti az útját. Rafe oly kedves a szívének, mintha a fia volna, kötelességtudó, kitartó, figyelmes, s ami a leglényegesebb: a király kedveli, és bízik benne.

Visszaül az asztalához. Még csak május van, mereng, és Anglia már két királynét elvesztett. Előtte ott hever Eustache Chapuysnek, a császár követének levele; bár az irományt Eustache nem neki szánta, és a benne közölt hírek sem frissek. A követ új rejtjelezést használ, de biztosan ki lehet silabizálni, hogy mi a mondanivalója. Nyilván örvendezve újságolja Károly császárnak, hogy a király ágyasának már csak órái vannak hátra.

Cromwell addig dolgozik a levélen, míg képes kivenni a tulajdonneveket, köztük a sajátját, aztán más üggyel kezd foglalkozni. Majd Wriothesley uram, a kódfejtők fejedelme megoldja a dolgot.

Amikor a városban megszólalnak az esti imára hívó harangok, meghallja, hogy Wriothesley a földszinten nevetgél Gregoryval.

– Jöjjön csak fel, Ejtsd Risley! – kiált le neki, mire a fiatalember a fokokat kettesével szedve felszalad a lépcsőn. Amikor belép, egy levél van a kezében.

– Franciaországból jött, uram, Gardiner püspöktől. – Nyilván segítőkész akart lenni, mert már fel is bontotta.

Hogy miért Ejtsd Risley? A tréfa abból az időből származik, amikor Tom Wyattnek még dús tincsei voltak; amikor Katalin volt a királyné, Thomas Wolsey irányította Angliát, és Thomas Cromwell az éjszakát alvással tölthette. Ejtsd Risley egy szép napon beszökdécselt az Austin Friarsbe – vékony termetű fiatalember, élénk és feszült, akár a megugrani készülő mezei nyúl. Egyetlen pillantást vetettünk felhasított ujjú zekéjére, tollas kalapjára és a derekára csatolt, aranyozott kardra… hogy nevettünk! Jóképű volt, rátermett, okoskodó, és készen állt arra, hogy mindenki elhalmozza a csodálatával. Cambridge-ben Stephen Gardiner volt a mentora, aki sok mindent taníthatott volna neki, csakhogy a püspökbe nem sok türelem szorult, pedig Ejtsd Risley-ben van valami, ami kifejezetten sóvárog a türelem után. Azt akarja, hogy meghallgassák, mert beszélni szeretne; akár a mezei nyúl, mindig éberen figyeli a körülötte folyó eseményeket, félig tudja, félig sejti a lényegüket, és mindig feszült.

– Gardiner szerint a francia udvar felbolydult, uram. A pletyka szerint a néhai királynénak száz szeretője volt. François királyt mulattatja a dolog.

– Ebben biztos vagyok.

– Úgyhogy Gardiner tudni szeretné… Anglia követeként mit mondhat nekik?

– Írjon neki, és tudassa vele mindazt, amit tudnia kell. – Cromwell elgondolkodik. – Talán valamivel kevesebbet.

A francia képzelet hamarosan úgyis megteremti mindazon részleteket, melyekről Stephennek nincs tudomása: hogy mit tett a néhai királyné, és kivel, hány alkalommal és milyen pózban. Cromwell így folytatja:

– Nem tesz jót egy cölibátusban élő személynek, ha ilyesmivel izgatják fel. A mi feladatunk megóvni a püspököt a bűntől, Wriothesley uram.

Wriothesley a szemébe néz, és felkacag. Most, hogy Gardiner külföldön van, információ dolgában egyedül Ejtsd Risley-re számíthat. A mester kénytelen kivárni, hogy a tanítvány a figyelmére méltassa. Wriothesley pecsétőr az udvarnál. Van jövedelme, csinos felesége, lubickol a király kegyében, és a titkár úr is odafigyel rá.

– Gregory boldognak tűnik – jegyzi meg.

– Gregory boldog, mert túlélte a napot. Még sosem látott ilyesmit. Persze még egyikünk sem.

– Szegény uralkodónk – sajnálkozik Ejtsd Risley. – Hogy visszaéltek azzal a jó természetével! Még nem akadt férfi, akinek el kellett volna viselnie két olyan nőt, mint amilyen az aragóniai hercegnő meg Boleyn Anna volt. Micsoda éles nyelvek! Micsoda üszkös szívek! – Leül, de csak a szék szélére. – Az udvar nyugtalan, uram. Mindenki azon töpreng, hogy véget ért-e az ügy. Mindenki kíváncsi, hogy mit mondott önnek Wyatt… ami nem került jegyzőkönyvbe.

– Töprengjenek csak.

– Tudni szeretnék, hogy várhatók-e újabb letartóztatások.

– Hát, ez valóban kérdés.

Wriothesley elmosolyodik.

– Ön mestere ennek a játéknak.

– Ó, nem is tudom. – Cromwell kimerültnek érzi magát. A királynak hét évébe telt megszerezni Annát. Aki három éven át volt királyné. Három hét kellett a tárgyaláshoz. És három szívdobbanás alatt ért véget az egész. De azok az ő szívdobbanásai is voltak, és ezt az erőfeszítést is hozzá kell adni az összes többihez.

– Uram… – Ejtsd Risley előrehajol. – Fel kellene lépnie Norfolk hercegével szemben. Emlékeztesse a királyt Norfolk szégyenére. Most tegye meg, amíg ön van előnyös helyzetben. Talán nem adódik még egyszer ilyen esély.

– Úgy éreztem, a herceg ma reggel feltűnően szívélyesen viselkedett velem. Figyelembe véve, hogy épp végeztünk az unokahúgával.

– Thomas Howard éppoly szívélyesen viselkedik az ellenségeivel, mint a barátaival.

– Igaz. – Norfolk hercegnéje, akitől elhidegült a férje, gyakran élt ugyanezekkel a szavakkal… vagy ennél cifrábbakkal.

– Azt hihetnénk – jegyzi meg Ejtsd Risley –, hogy mivel Anna és az unokaöccse, George is ilyen méltatlan véget ért, Norfolk szégyenében inkább elbujdosna a birtokaira.

– A szégyen és Norfolk bátyó nem ismerik egymást.

– Hallom, mostanában azt sürgeti, hogy Richmond legyen a trónörökös. Az jár a fejében: ha a vejem király lesz, és a lányom ott ül mellette a trónon, akkor egész Anglia a Howardok uralma, az én uralmam alatt áll majd. Azt hajtogatja: „Mivel immár Henrik mindhárom gyermeke fattyú, igazán megtehetnénk, hogy a fiút választjuk közülük. Richmond legalább megüli a lovat, és képes kardot rántani, vagyis értékesebb a betegeskedő, törpe termetű Máriánál és Elizánál, aki még mindig abban a korban van, amikor természetes, ha nyilvánosan becsinál.”

– Richmond kétségkívül derék király lenne – feleli Cromwell. – De nem tetszik a Howard-uralom gondolata.

Wriothesley tekintete megállapodik rajta.

– Mária barátai készen állnak, hogy visszahozzák az udvarhoz. Arra számítanak, hogy mihelyt összehívják a parlamentet, őt nevezik majd meg örökösként. Arra várnak, hogy ön teljesítse az ígéretét. Hogy elérje, a király megenyhüljön Mária iránt.

– Valóban? – kérdezi Cromwell. – Megdöbbent. Ha tettem is ígéretet, semmiképpen sem ezt.

Ejtsd Risley zavartan mered rá.

– Uram, a régi családok szövetkeztek önnel, és segítettek megbuktatni a Boleyneket. Nem ingyen tették. Nem azért, hogy Richmond legyen a király, és Norfolk uralkodjon mindenki felett.

– Ezek szerint választanom kell e kettő között? A szavaiból azt veszem ki, hogy egymásnak fognak ugrani, és csak egy győzhet: vagy Mária barátai, vagy Norfolk. Aki pedig diadalmaskodik, az utána nekem támad, nem gondolja?

Nyílik az ajtó. Ejtsd Risley összerezzen. Richard Cromwell lép a szobába.

– Kire számított, Ejtsd Risley? Winchester püspökére?

Képzeljük csak el Gardinert, ahogy kénszagú felhőbe burkolózva kiemelkedik a padlóból, és hasított patájával rúg egyet, hogy csak úgy repül a tintatartó. Képzeljük el, hogy a nyál lecsordul az állán, vérben forgó szemmel felfordítja az iratokkal teli és pénzesládákat, s beleszimatol a tartalmukba.

– Levél jött Nicholas Carew-tól – jelenti Richard.

– Én megmondtam – bólogat Ejtsd Risley. – Mária támogatói. Máris belevágtak.

– Egyébként pedig – folytatja Richard –, a macska megint kint van.

Cromwell a levéllel a kezében az ablakhoz siet.

– Hol van?

– Mit is kell keresnem? – kérdezi mellette Ejtsd Risley.

Cromwell feltöri a pecsétet.

– Ott van! Épp felfut a fára.

Lepillant a levélre. Sir Nicholas találkozót kér.

– Macska lenne? – álmélkodik Wriothesley. – Az a csíkos vadállat?

– Egy ládában utazott Damaszkusztól egész idáig. Egy itáliai kereskedőtől vettem, el sem hinné, hogy mennyiért. A házban kell maradnia, mert különben összeszűri a levet a londoni kandúrokkal. Kénytelen leszek valami csíkos párt találni neki. – Cromwell kinyitja az ablakot. – Christophe! Fent van a fán!

Carew azt javasolja, hogy üljenek össze a nagy dinasztiák: a Courtenay család Exeter márkijának vezetésével és a Pole família, melynek rokonait Lord Montague fogja képviselni. Ezek a családok állnak a legközelebb a trónhoz, mivel mindannyian Eduárd király és fivérei leszármazottai. Azt állítják, hogy a király leányának, Máriának a nevében emelnek szót, az ő érdekeit képviselik. Ha nem uralkodhatnak ők maguk Anglia felett, ahogy azt a Plantagenetek hajdan tették, akkor a király lánya által fogják megtenni. Számukra hatalmas értéket jelent Mária vérvonala, melyet spanyol anyjától, Katalintól örökölt. Magával a szomorú kicsi lánnyal nem sokat törődnek; amikor találkozom Máriával, ezt tudatom is vele, gondolja Cromwell. Így nem lelhet biztonságra, olyan emberek közt semmiképpen, akiket a múltról való képzelgés tart életben.

Carew, a Courtenay-k és a Pole-ok mind-mind pápisták. Carew a király öreg harcostársa, aki Katalin királyné barátja is volt, még azokban az időkben, amikor e kettő nem zárta ki egymást. A lovagi erények megtestesítőjének, a lovagiasság tükrének látja magát, a szerencse kegyeltjének. Carew, Pole-ék, Courtenay-ék és a támogatóik szemében a Boleynek egyfajta durva baklövést jelentettek, egy hibát, melyet a hóhér közreműködésével sikerült kiiktatni. Kétségtelenül úgy hiszik, hogy Thomas Cromwellt is ki lehet iktatni, le lehet fokozni, hogy megint az a hivatalnok legyen, aki hajdan volt: hasznos ember, ha pénzszerzésről van szó, de nem nélkülözhetetlen, csak egy rabszolga, akit a dicsőség felé vezető grádicson el lehet tiporni.

– Ejtsdnek igaza van – fordul Richard felé. – Sir Nicholas igencsak fennhéjázó hangot üt meg – mutatja fel a levelet. – Ezek az emberek arra számítanak, hogy csak füttyenteniük kell, és máris ugrom.

– Elvárják, hogy a szolgálatukra legyen – hümmög Wriothesley. – Vagy tönkreteszik.

Az ablak alatt ott nyüzsög az Austin Friars minden ifjú lakója, szakácsok, írnokok és fiúk hada.

– Úgy vélem, a fiamnak elment az esze – jelenti ki Cromwell, és lekiabál: – Gregory! Hálóval nem tudsz macskát fogni! Már észrevett… kezdj hátrálni.

– Nézze csak, hogy rázza Christophe azt a fát – mondja Richard. – Ostoba kis tökfej.

– Uram, legyen óvatos! – könyörög Ejtsd Risley. – Mert épp múlt héten…

– Természetes dolog, hogy a macska folyton elszökik – fejtegeti Cromwell az unokaöccse felé fordulva. – Elege van a cölibátusból. Egy herceget szeretne találni magának. Igen, Ejtsd? Mi volt múlt héten?

– Szóba került a bíboros. Az emberek azt mondogatták: lám, micsoda bosszút állt Cromwell két év alatt Wolsey ellenségein. Morus Tamás halott. Anna, a királyné halott. Aztán ott vannak azok, akik megsértették a bíborost még életében… Brereton, Norris… habár Norris még csak nem is volt a legrosszabb…

Norris, jegyzi meg magában Cromwell, jó volt az én uramhoz… látszólag. Norris uram kihasználta az embereket, és elvette, ami kellett neki… egy képmutató.

– Ha bosszút akarnék állni Wolsey ellenségein – szólal meg –, akkor a fél országgal végeznem kellene.

– Én csak jelentem, amit az emberek beszélnek.

– Itt a kis Dick Purser – jegyzi meg Richard, és kihajol az ablakon. – Kapd el, fiú, mielőtt a sötétben nyoma vész.

– Azt kérdezik – folytatja Wriothesley –, hogy ki volt a bíboros legnagyobb ellensége. A király, adják meg a választ. Aztán felteszik a kérdést: ha alkalma adódik, vajon miféle bosszút áll majd Thomas Cromwell az uralkodóján, a királyán?

Odalent, az árnyékba boruló kertben a macskavadászok a magasba lendítik a karjukat, mintha a holdhoz fohászkodnának. Odafent, a fa lombjában a macska egy alig kivehető, elmosódó körvonal, melyet csak az avatott szem lát meg: a lábait lelógatja, s szinte eggyé válik az ággal, melyen elnyújtózott. Cromwellnek eszébe jut Vastövis, a bíboros macskája. Amikor magával vitte az Austin Friarsbe, olyan pici volt, hogy elfért a zsebében. Aztán amikor Vastövis felnőtté vált, elszökött otthonról szerencsét próbálni.

Felülemelkedtem mindezen, fogalmazza meg magában: ezen a napon, az enyésző fényen, a csapdákon. A damaszkuszi macska vagyok. Rengeteget utaztam, hogy eljussak ide, és tehetnek bármit, magas ágamon ülve engem nem zavar, nem nyugtalanít.

Wriothesley kérdése valami módon mégis beveszi magát az elméjébe, s a nyomában enyhe, hideg csüggedtség jár… akár a pincébe beszivárgó víz. Meg van döbbenve: először is azért, hogy ezt a kérdést fel lehet tenni. Másodszor azért, aki felteszi. Harmadszor pedig… mert nem tudja rá a választ.

Richard elfordul az ablaktól.

– Uram, miket beszél odalent Christophe?

Cromwell lefordítja; a fiú tolvajnyelvét nem könnyű megérteni.

– Christophe esküdözik, hogy Franciaországban mindig hálóval fogják a macskákat, mert így gyerekjáték, és ha hajlandók vagyunk odafigyelni rá, akkor boldogan meg is mutatja. – Wriothesley-re emeli a tekintetét. – A kérdést, amit említett…

– Ne vegye rossz néven…

– Gardiner tette fel?

– Mert ugyan ki más állna elő ilyesmivel, mint az istenverte, nyavalyás winchesteri püspök? – morogja Richard.

– Még ha jelentem is Winchester püspökének szavait, ennél többet nem teszek – hangzik Ejtsd Risley válasza. – Nem helyette beszélek, és nem is az ő megbízásából.

– Jó – szögezi le Richard. – Mert különben le kellene csavarnom a fejét, hogy aztán feldobjam a fára a macskának.

– Richard, higgye el, ha a püspök oldalán állnék, akkor nem itt lennék, hanem Gardiner mellett, Párizsban – vág vissza Wriothesley, és könny szökik a szemébe. – Igyekszem megérteni, hogy titkár uramnak mi a szándéka. De maguk csak a macskával foglalkoznak, és rám akarnak ijeszteni. Arra kényszerítenek, hogy tövistől tépetten keressem az ösvényt.

– Látom a sebeit – feleli kedvesen Cromwell. – Amikor levelet küld Stephen Gardinernek, írja meg benne, hogy majd meglátom, mit szerezhetek neki a zsákmányból. George Boleyn évi kétszáz fontban részesült Winchester jövedékéből. Kezdetnek visszakaphatja azt.

Ettől persze a püspök nem fog megenyhülni, jegyzi meg magában. Ezzel mindössze a jóindulatomról biztosítok egy csalódott személyt. Stephen abban reménykedett, hogy amikor Boleyn Anna elbukik, engem is magával ránt.

– Ön a bíboros ellenségeit említette – szólal meg Richard. – Szerintem Gardiner püspök is közéjük tartozik. Neki mégsem esett semmi baja, nemde?

– Úgy véli, hogy sérelem érte – hangzik Wriothesley válasza. – Végtére is, ő volt a bíboros bizalmasa, míg Cromwell uram félre nem taszította. Ő volt a királyi titkár, míg Cromwell uram ki nem rántotta alóla a hivatalát. Őfelsége elküldte az országból, és a püspök tudja, hogy Cromwell uram állt a döntés mögött.

Igaz. Ez mind igaz. Gardiner tisztában van azzal, hogyan lehet kárt okozni, akár Franciaországból is. Tudja, hogyan kell megkarcolni a bőrt, és megmérgezni az állam testét.

– Bármilyen feltételezés, mely szerint neheztelek az uralkodómra… pusztán a püspök beteges képzeletének szülötte lehet – jelenti ki Cromwell. – Hiszen mi másom van, mint az, amit a királyomtól kapok? Ki vagyok, ha nem az, akivé ő tett engem? Belé helyezem minden bizodalmam.

– Azért vigyem meg a válaszát Nicholas Carew-nak? – tudakolja Wriothesley. – Hajlandó találkozni vele? Szerintem meg kellene tennie.

– Hogy megbékítse? Nem! – horkan fel Richard, és behúzza az ablaktáblát. – Fogadok, hogy Purser fogja elkapni.

– Én inkább a macskára teszem fel a pénzemet. – Cromwell elképzeli az állat alatt elnyúló világot: a nagy, kerek szem prizmáján át szemlélve, az este sötétjében sóvárogva, szétbomló szalagként hullámoznak az alant álló, izgatott emberek végtagjai. A macska talán azt hiszi, hogy hozzá imádkoznak. Talán azt hiszi, hogy feljutott a csillagokig. Hogy a sötétség apró foltokká, fénysziporkákká esik szét, a tetők és tornyok mintha csak víz alatti árnyak volnának, és amikor szemügyre veszi a hálót, nem is hálót lát, csak a fonadék közti réseket.

– Szerintem innunk kellene valamit – fordul Wriothesley-hez. – Hozatunk gyertyákat… nemsokára befűttetünk. Behívjuk Christophe-ot, és amikor bejön a kertből, majd ő megmutatja nekünk, hogyan raknak nagy tüzet a franciák. Talán elégethetjük Carew levelét. Mit gondol, Wriothesley uram?

– Hogy mit gondolok? – A horkantás Gardinernek is becsületére válna. – Azt gondolom, hogy Norfolk ön ellen van, a püspök ön ellen van, és most készül magára haragítani a régi családokat is. Isten segítse, uram! Ön az én uram. Önt szolgálom, önért imádkozom. De a szentek csontjaira! Azt hiszi tán, hogy ezek az emberek azért okozták a Boleynek bukását, hogy ön lehessen a kakas a szemétdombon?

– Igen – biccent Richard. – Pontosan ezt hisszük. Talán nem ez volt a szándékuk. Mi azonban erre a eredményre törekszünk.

Milyen szilárd Richard karja, amikor felé nyújtja a poharat! Milyen szilárd a sajátja, amikor átveszi tőle.

– A bort Lord Lisle küldte Calais-ból – jegyzi meg Cromwell.

– Rontás az ellenségeinkre! – mond tósztot az unokaöccse. – És a jó szerencse legyen a barátainkkal.

– Remélem, meg tudják különböztetni őket egymástól – fanyalog Wriothesley.

– Ugyan, Ejtsd, igyon, hogy átmelegedjen az a didergő szíve. – Cromwell az ablak felé pillant, és a tükrében meglátja saját ködösen elmosódó körvonalait. – Írjon Gardinernek, és tudassa vele, hogy pénzhez jut. Aztán fel kell törnünk egy rejtjelkódot.

Valaki kivitt egy fáklyát a kertbe. Az ablaküvegen halvány fény villódzik. Cromwell tükörképe felemeli a kezét; maga felé biccent.

– Igyunk az egészségemre.

Aznap éjjel Boleyn Anna haláláról álmodik; képsorozatként tűnik fel előtte. Az első panelen ott áll, és nézi, ahogy a nő abban az ormótlan, szögletes főkötőben a vérpadra lép. A másodikon fehér vászonsapkában térdel, és a francia bakó meglendíti a pallost. Az utolsó képen levágott, alaposan bebugyolált feje látható, a vásznat átitató vérfoltok kirajzolják a körvonalait.

Felébred, amikor a kendőt kirázzák. Túl kábult ahhoz, hogy lássa, megőrizte-e Anna arcának lenyomatát. 1536. május 20-a van.

Tartalom

Szereplők

A Tudorok

VIII. Henrik riválisai: A York-párti trónigénylők

ELSŐ RÉSZ

I. Roncsok (I) – London, 1536 májusa

II. Kármentés – London, 1536 nyara

III. Roncsok (II) – London, 1536 nyara

MÁSODIK RÉSZ

I. Gyarapodás – London, 1536 ősze

II. Az Öt Seb – London, 1536 ősze

III. Hitvány vér – London, 1536. ősz-tél

HARMADIK RÉSZ

I. Fehér mezők – 1537 tavasza

II. A király képmása – 1537. tavasz-nyár

III. Testen tört lándzsa – London, 1537 ősze

NEGYEDIK RÉSZ

I. Párjanincs – 1537 telétől 1538 tavaszáig

II. Corpus – Christi 1538 júniusától decemberig

III. Örökség – 1538 decembere

ÖTÖDIK RÉSZ

I. Urunk mennybemenetele – 1539. tavasztól őszig

II. Vízkereszt – 1539 ősze

III. Nagyszerűség – 1540 januárjától júniusig

HATODIK RÉSZ

I. Tükör – 1540. június-július

II. Fény – 1540. július 28.

A szerző megjegyzése

Köszönet

www.libri-kiado.hu

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Lora – SIL Open Font License