BORÍTÓ

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Nora Roberts: Hideaway

St. Martin’s Press, an imprint of St. Martin’s Publishing Group, New York

Fordította: Tóth Gizella

Borítóterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Tördelte: Gelányi Mariann

A kitalált történet szereplői is kitaláltak, mindennemű hasonlóság a valósággal a véletlen műve.

Copyright © 2020 by Nora Roberts

Hungarian translation © Tóth Gizella, 2020

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2020

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-566-118-3

Kiadja a GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

A vér szerinti
és a szív szerinti családomnak

ELSŐ RÉSZ

ELVESZETT ÁRTATLANSÁG

A lányok a dolog.

– J. M. BARRIE

A kisgyermek mindenkit szeret, barátaim, és természettől fogva kedves… mindaddig, amíg nem történik valami.

– FLANNERY O’CONNOR

ELSŐ FEJEZET

Big Sur, 2001

Amikor Liam Sullivan kilencvenkét évesen, álmában, a saját ágyában, a hatvanöt éves felesége mellett fekve meghalt, gyászolt a világ.

Egy ikon távozott.

Clare megyében, Glendree falu közelében, a zöld dombok és mezők közt meghúzódó kicsi házban született, Seamus és Ailish Sullivan hetedik és egyben utolsó gyermekeként. Megismerte az éhezést az ínséges időkben, sohasem felejtette el anyja vajaskenyér-pudingjának az ízét – vagy tenyerének csattanását, amikor kiérdemelte.

Elvesztette a nagybátyját és a legidősebb bátyját az első nagy háborúban, és meggyászolta a nővérét, aki még a tizennyolcadik születésnapja előtt meghalt, miközben a második gyermekének adott életet.

Kora gyerekkorától megtapasztalta, milyen kemény munka a szántás, a Hold nevű ló mögött fogva az eke szarvát. Megtanulta, hogyan kell birkát nyírni, bárányt levágni, tehenet fejni és kőfalat felhúzni.

És egész hosszú élete során emlékezett azokra az éjszakákra, amikor a családja a tűz körül ült… a tőzegfüst illatára, az anyja angyali hangjára, amint énekelt, az apja mosolyára, miközben hegedült.

És a táncra.

Kisfiúként néha keresett pár pennyt a kocsmában énekelve, miközben a helyiek a sörüket itták, és a gazdálkodásról meg a politikáról beszélgettek.

Szárnyaló tenorja könnyeket csalt a vendégek szemébe, mozgékony teste, gyors, ügyes lába jó kedvre derítette őket, ahogy táncolt.

Többről álmodott, mint szántásról vagy tehénfejésről, sokkal többről, mint a glendreei kocsmában megkeresett pennyk.

Nem sokkal a tizenhatodik születésnapja előtt elhagyta az otthonát néhány értékes bankóval a zsebében. Elviselte az Atlanti-óceánon való átkelést a zsúfolt fedélközben a többi többre vágyóval együtt. Amikor a hajó vadul hánykolódott a viharban, és a levegő félelem és hányás bűzétől volt terhes, ő hálát adott, hogy vasból van a szervezete.

Kötelességtudón leveleket írt haza, arról álmodozva, hogy az út végén majd feladja őket, és dallal, tánccal tartotta a lelket utastársaiban.

Flörtölt és néhány lelkes csókot váltott egy Mary nevű, lenhajú lánnyal Corkból, aki Brooklynba utazott, ahol szobalányi állás várta egy elegáns házban.

Együtt álltak Maryvel a hűvös, friss – végre friss – levegőn, amikor meglátták a fáklyát magasba tartó hölgyet, és Liam arra gondolt, hogy az élete valóban elkezdődött.

Mennyi szín, hang és mozgás, mennyi ember zsúfolódott össze egy helyen! Nemcsak egy óceán választotta el a kicsi gazdaságtól, ahol született és felnőtt, gondolta, hanem egy egész világ.

De ez már az ő világa.

Úgy volt, hogy anyja bátyjánál, Michael Donahue-nál tanonckodik majd, aki hentesként dolgozott a Meatpacking Districtben. Szeretettel üdvözölték, befogadták, és kapott egy ágyat a szobában, amelyen két unokatestvérével osztozott. Noha alig néhány hét alatt meggyűlölte a hangokat és a munka szagát, becsülettel megdolgozott az eltartásáért.

Mégis, többről álmodott.

Akkor talált rá erre a többre, amikor nehezen megkeresett béréből először áldozott arra, hogy beüljön egy filmszínházba a lenhajú Maryvel. Varázslatot látott a vásznon, olyan világokat, amelyek messze túl voltak mindenen, amit ismert, olyan világokat, amelyekben minden megvan, amit csak ember akarhat.

A csontfűrészek hangja, a bárdok csattogása nem létezett többé. Még a csinos Mary is elhalványult, ahogy magába szippantotta a vászon, és az általa felkínált világ.

A gyönyörű nők, a hősies férfiak, a dráma, az öröm. Amikor felocsúdott, látta maga körül a közönség elragadtatott arcát, a könnyeket, hallotta a nevetést, a tapsot.

Ez táplálék egy éhes hasnak, gondolta, takaró a hidegben, fény a sérült léleknek.

Kevesebb mint egy évvel azután, hogy egy hajó fedélzetéről meglátta New Yorkot, el is hagyta a várost, hogy nyugatnak induljon.

Átutazott az országon, megcsodálva annak méretét, változatos tájait, változó évszakait. Mezőkön, csűrökben aludt, vagy bárok hátsó szobájában, a hangjával fizetve a szállásért.

Egyszer börtönben töltötte az éjszakát egy csetepaté után, egy Wichita nevű helyen.

Megtanult potyázni a vonaton, elkerülni a rendőröket, és – ahogy számtalanszor elmondta a karrierje során adott interjúkban –, élete nagy kalandját élte át.

Amikor közel két év utazás után meglátta a nagy fehér betűket: HOLLYWOODLAND, megfogadta, hogy itt hírnevet és vagyont szerez.

Az eszéből, a hangjából és a szívósságából élt. Az eszével elérte, hogy részt vehessen a díszletek építésében, és a munka alatt végig énekelt. Eljátszotta a látott jeleneteket, gyakorolta az utazása során hallott különböző akcentusokat.

A hangosfilmek mindent megváltoztattak, szóval most stúdiókat kellett építeni. A színészek, akiket csodált a néma filmvásznon, csak rikoltozni vagy dörmögni tudtak, így a csillaguk kihunyt és lehullott.

A nagy kitörés számára akkor következett be, amikor egy rendező hallotta őt énekelni munka közben… ugyanazt a dalt, amelyet a valamikori némafilmsztárnak kellett volna előadnia egy zenés jelenetben, hogy azzal udvaroljon szíve hölgyének.

Liam tudta, hogy a férfinak fahangja van, és eléggé nyitva tartotta a fülét ahhoz, hogy meghallja, arról beszélnek, hogy valaki más hangját használják. Szerinte egyszerűen csak jó helyen és jó időben kellett lennie ahhoz, hogy az ő hangja legyen az a hang.

Az arca ugyan nem jelenik meg a vásznon, de a hangja megragadja a közönséget. Kinyitja azt a bizonyos ajtót.

Egy statisztaszerep, egy epizódszerep, egy kis jelenet, ahol elmondta az első mondatát.

Építőkövek, lépcsőfokok, munkával, tehetséggel és a Sullivanek kiapadhatatlan energiájával megteremtett alapok.

Neki, a clare-i parasztfiúnak ügynöke volt, szerződése, és Hollywood aranykorának számító időszakában kezdte a pályáját, amelyből aztán évtizedeken és nemzedékeken át tartó karrier nőtt ki.

Akkor találkozott az ő Rosemaryjével, amikor ő és a hetyke és népszerű Rosemary Ryan egy musicalben játszott – az elsőben az öt filmből, amelyet közösen forgattak életük során. A stúdió különböző sztorikkal táplálta a pletykarovatokat, de nem volt szükség a felhajtásra.

Kevesebb mint egy évvel azután, hogy megpillantották egymást, összeházasodtak.

A nászutat Írországban töltötték, meglátogatták Liam családját, és Rosemaryét is Mayóban.

Hatalmas, csodás otthont teremtettek maguknak Beverly Hillsben, fiuk született, s később egy lányuk is.

Megvették a Big Sur-i birtokot, mert – a románcukhoz hasonlóan – szerelem volt első látásra. A tengerre néző házat Sullivan pihenőjlakjának nevezték el. Ez lett a menedékük, aztán ahogy az évek teltek, egyre inkább az otthonuk.

A fiuk bizonyította, hogy a Sullivan-Ryan tehetség nemzedékről nemzedékre öröklődik, mivel Hugh csillaga gyermekszínészből a felnőtt főszerepekig emelkedett. Akárcsak a lányuké, Maureené, aki New Yorkot és a Broadwayt választotta.

Hugh ajándékozta meg őket az első unokájukkal, mielőtt a felesége, élete szerelme meghalt repülőszerencsétlenségben egy montanai forgatási helyszínről hazafelé tartva.

Az a fiú idővel újabb Sullivan-csillagot jelentett a filmvásznon.

Aidan, Liam és Rosemary unokája, abban a hitben, hogy a Sullivan-hagyományokhoz híven megtalálta élete szerelmét, csillogó szertartás keretében (exkluzív fotók a People magazinban) feleségül vette Charlotte Dupontot, kastélyt vásárolt ifjú asszonyának Holmby Hillsen… és lánydédunokával ajándékozta meg Liamet.

A negyedik generációs Sullivant a Caitlyn névre keresztelték. Caitlyn Ryan Sullivan nyomban Hollywood kedvence lett, amikor huszonegy hónaposan eljátszotta az Apu lesz a harmadik? című film csintalan, házasságszerző csöppségét.

A tény, hogy a legtöbb kritika szerint a kis Cate háttérbe szorította mindkét felnőtt főszereplőt (az egyik nem más volt, mint a saját anyja, aki a szerető szerepét játszotta), bizonyos körökben némi megrökönyödést keltett.

Ez lehetett volna az utolsó alkalom, hogy belekóstoljon a gyereksztárságba, de hatéves korában a dédnagyapja ráosztotta a talpraesett Mary Kate szerepét a Donovan álmában. Hat hetet töltött Írországban, a forgatási helyszínen, és apjával, nagyapjával, dédnagyapjával és dédnagyanyjával együtt szerepelt a filmben.

Olyan nyugat megyei akcentussal hozta a szerepét, mintha ott születet volna.

Ez volt Liam Sullivan utolsó filmje, sikere a kritikusok körében és üzleti téren is. Az egyik ritka interjújában, amelyet élete vége felé adott egy virágzó szilvafa alatt ülve azt mondta, a folyton hullámzó Csendes-óceánnal a háttérben, hogy Donovanhez hasonlóan ő is megérhette az álma megvalósulását. Remek filmeket forgatott azzal a nővel, akit hat évtizede szeret, a fiaikkal, Hugh-val és Aidannel, és ragyogó dédunokájával, Cate-tel.

Azt mondta, a filmektől kapta a legnagyobb kalandokat, és ezért úgy érzi, ez az utolsó tökéletes kupakként illeszkedik életének dzsinnpalackjára.

Egy hűvös, napfényes délutánon, három héttel a halála után, az özvegye, a családja és az az évek során szerzett sok-sok barátja összegyűlt a Big Sur-i birtokon, hogy – mivel Rosemary ragaszkodott hozzá – ünnepléssel emlékezzenek az életére.

A hivatalos temetést Los Angelesben tartották, hírességekkel és gyászbeszédekkel, de most azért jöttek össze, hogy megemlékezzenek mindazon örömökről, amelyeket Liamtől kaptak.

Beszédeket mondtak, adomáztak és könnyeztek. De zene és nevetés is csendült, és gyerekek játszottak a házban és a szabadban. Volt bőven étel, whisky és bor.

Rosemary, akinek haja fehér volt már, akár a Santa Lucia csúcsait fedő hóé, elégedetten, bár az igazat megvallva kicsit fáradtan telepedett le a kőből rakott kandalló elé, amelyben lobogott a tűz, a közös szobának nevezett helyiségben. Onnan láthatta a gyerekeit, akiknek fiatal csontjai csak nevettek a téli hidegen, és a távolabb hömpölygő óceánt.

Amikor Hugh leült mellé, megfogta a kezét.

– Bolond vénasszonynak fogsz tartani, ha elárulom, hogy még mindig érzem őt, úgy, mintha itt lenne mellettem?

A hangja, akárcsak a férjéé, az otthont idézte.

– Hogyan tehetném, amikor én is érzem?

Az asszony felé fordult, ősz haját rövidre vágatta a divat és a könnyen kezelhetőség kedvéért, élénkzöld szemében humor szikrája villant.

– A húgod erre azt mondaná, hogy mindketten őrültek vagyunk. Hogyan is szülhettem olyan praktikus gondolkodású lányt, mint Maureen? – Elvette a felé nyújtott teát, és felvonta az egyik szemöldökét. – Van benne whisky?

– Ismerem az anyámat.

– Ez így van, fiam, de nem tudsz mindent.

Belekortyolt a teába, felsóhajtott. A fia arcát fürkészte. Annyira hasonlít az apjához, gondolta. Az átkozottul jóképű ír! A fia, az ő kicsikéje. A hajába már bőven vegyültek ősz szálak, de a szeme még mindig a legkékebb kéken ragyogott.

– Tudom, mennyire szomorú voltál, amikor elvesztetted Livvyt. Olyan hirtelen és kegyetlenül. Őt látom a mi Caitlynünkben, és nemcsak a külsejében. Látom benne a fényt, az örömet és a hevességét. Megint őrültségeket beszélek.

– Nem, én is ugyanezt látom. Amikor nevet, mintha Livvyt hallanám. Igazi kincs ő nekem.

– Tudom, ahogy nekem is, és az volt az apádnak is. Őrülök, Hugh, hogy rátaláltál Lilyre és a boldogságra a hosszú, magányos évek után. Jó anyja a gyerekeinek, és szerető nagyanyja a mi Cate-ünknek az utóbbi években.

– Így igaz.

– Ezt tudva, valamint azt, hogy a mi Maureenunk boldog, a gyerekei és az övéi jól vannak, döntöttem.

– Miről?

– Az életem hátralévő részéről. Szeretem ezt a házat – mormolta. – Az itteni földet. Ismerem minden arcát, hangulatát, legyen bármilyen évszak. Tudod, hogy nem adtuk el a Los Angeles-i házat, főleg érzelmi okokból, és kényelemből, hogy legyen, ha bármelyikünk ott dolgozna egy ideig.

– Most akarod eladni?

– Azt hiszem, nem. Az ott lévő emlékek is kedvesek. Tudod, hogy van egy házunk New Yorkban, azt Maureennak adom. Tudni szeretném, hogy a Los Angeles-i házat kéred, vagy ezt. Tudni szeretném, mert Írországba megyek.

– Látogatóba?

– Lakni. Várj! – mondta, mielőtt a férfi megszólalhatott volna. – Lehet, hogy tízéves koromtól Bostonban nevelkedtem, de még mindig Írországban van a családom, a gyökereim. És ott van az a család is, amelyet apád által kaptam.

Hugh az anyja kezére fektette a kezét, és állával a nagy ablak felé intett, a kint lévő gyerekek, család felé.

– Itt van a családod.

– Igen. Itt, New Yorkban, Bostonban, Clare-ben, Mayóban és, Isten áldásával, most már Londonban is. Teremtőm, kiterjedt családunk van, nem igaz, drágám?

– Úgy tűnik, igen.

– Remélem, mind meglátogattok majd. De Írország az a hely, ahol most lenni szeretnék. A csendjére, a zöldbe vágyom. – A fiára kacsintott, a tekintete huncutul csillogott. – Egy vén özvegyasszony, aki barna kenyeret süt és sálakat köt.

– Nem is tudod, hogyan kell kenyeret sütni, vagy bármit is kötni.

– Aha. – Megpaskolta a fia kezét. – De meg tudom tanulni, nem igaz, még az én előrehaladott koromban is. Tudom, hogy van saját otthonotok Lilyvel, de itt az ideje, hogy adakozzak, hogy úgy mondjam. Isten a megmondhatója, hogyan tudtunk Liammel annyi pénzt keresni azzal, amit szerelemből csináltunk.

– Tehetséggel – mondta Hugh, majd megkopogtatta a halántékát. – Okossággal.

– Hát, volt mindkettő. Most pedig szeretném szétosztani, amit eddig arattunk. Azt a csinos házikót akarom, amit Mayóban vettünk. Szóval, melyiket kéred, Hugh? Beverly Hillst vagy Big Surt?

– Ezt. Itt. – Amikor Rosemary elmosolyodott, Hugh megcsóválta a fejét. – Tudtad, mielőtt megkérdezted.

– Ismerem a fiamat, jobban, mint ő az anyját. Akkor ezt megbeszéltük. A tied, és remélem, gondját viseled majd.

– Tudod, hogy igen, de…

– Szót se többet! Már döntöttem. Nagyon bízom benne, hogy lesz hol lehajtanom a fejem, amikor meglátogatlak. És jönni fogok. Szép éveket töltöttünk itt az apáddal. Szeretném, ha az utódaink is jól éreznék itt magukat. – Megpaskolta a fia kezét. – Nézz ki, Hugh! – Nevetett, amikor látta, hogy Cate cigánykerekezik. – Az ott a jövő odakint, és nagyon hálás vagyok, hogy én is részese lehettem a megteremtésének.

Miközben Cate kézen átfordulással szórakoztatta két, fiatalabb unokatestvérét, a szülei a szobájukban veszekedtek.

Charlotte, aki a haját kontyba tűzte erre az alkalomra, fel-alá járkált, és Louboutinja türelmetlen csettintésként kopogott a keményfa padlón.

A belőle áradó nyers energia valaha elbűvölte Aidant. Most csak fárasztotta.

– Ki akarok jutni innen, Aidan, az ég szerelmére!

– És ki is fogunk, holnap délután, ahogy terveztük.

Charlotte megpördült, ajka durcásan lebiggyedt, a szeme dühös könnyektől fénylett. A dupla üvegajtón beáramló lágy téli fény glóriát vont az alakja köré.

– Elegem volt, hát nem érted? Nem látod, hogy pattanásig feszültek az idegeim? Mi a fenéért kell holnap idióta, családi villásreggelit tartanunk? Ott volt tegnap este az az átkozott vacsora, itt van ez a véget nem érő banzáj ma… a temetésről nem is beszélve. A végtelennek tűnő temetésről. Hány történetet kell még meghallgatnom a nagy Liam Sullivanről?

Aidan valaha azt hitte, az asszony megérti az ő szövevényes családi kapcsolatait, később remélte, hogy előbb-utóbb megérti. Mostanra mindketten tudták, hogy csak eltűrte.

Majd később még azt sem.

A holtfáradt Aidan leült, adott magának egy percet, hogy kinyújtóztassa hosszú lábát. A következő szerepéhez szakállt kezdett növeszteni, amitől viszketett a bőre, és ez idegesítette.

Gyűlölte, és abban a pillanatban pontosan így érzett a felesége iránt is.

A házasságuk durva bukkanói a közelmúltban kisimultak. Most úgy tűnt, újabb rázós szakaszhoz érkeztek.

– Fontos a nagymamámnak, Charlotte, az apámnak, nekem. A családnak.

– A családod egészen elnyel, Aidan.

Sarkon fordult, és a kezét a magasba lökte. Mennyi dráma csupán néhány óra miatt, gondolta a férfi.

– Csak egyetlen éjszakáról van szó, és mindössze maroknyian maradtunk a vacsorára. Holnap ilyenkorra otthon leszünk. Még mindig vannak vendégeink, Charlotte. Már lent kellene lennünk.

– Akkor hadd foglalkozzon vele a nagyanyád. Az apád. Te. Miért nem mehetek haza a géppel?

– Mert az az apám gépe. Te, Caitlyn és én Lilyvel repülünk haza holnap. Most viszont egységes frontot mutatunk.

– Ha volna saját repülőnk, nem kellene várnom.

Aidan fejfájása erősödött.

– Muszáj ebbe megint belemennünk? És pont most?

Az asszony vállat vont.

– Senki sem hiányolna.

Aidan új taktikával próbálkozott. Tapasztalatból tudta, hogy szép szóval jobban tud hatni a feleségére, mint nyersességgel.

– Én igen.

Charlotte felsóhajtott, és visszamosolygott.

Olyan a mosolya, hogy megáll tőle az ember szíve.

– Csak nyűg vagyok a nyakadon.

– Igen, de az én nyűgöm.

Az asszony gyors kacajjal a férjéhez sétált, és az ölébe kuporodott.

– Sajnálom, édes. Majdnem sajnálom. Na jó, egy kicsit. Tudod, hogy sohasem szerettem itt lenni. Annyira elszigetelt, hogy klausztrofóbiás leszek tőle. És tudom, hogy ennek semmi értelme.

Aidan okosabb volt, semhogy megsimogassa azt a fényes, szőke hajat, miután az asszony befésülte, ezért csak könnyed csókot lehelt a halántékára.

– Értem, de holnap már otthon leszünk. Szeretném, ha maradnál még egy éjszakát a nagymamám kedvéért, az apámért. Értem.

Charlotte sziszegve fújta ki a levegőt, majd megbökte férje vállát, és duzzogó arcot vágott. Korallpiros, telt ajak, durcás tekintetű kristálykék szempár, drámai szempilla-rebegtetés.

– Jobb lesz, ha ezért kapok pontokat. Jó nagy pontokat.

– Mit szólnál egy hosszú hétvégéhez Cape Pointban?

Charlotte elakadó lélegzettel fogta a tenyerébe férje arcát.

– Komolyan mondod?

– Van még pár hetem, mielőtt a forgatás elkezdődik. – Ezt mondva megdörzsölte borostás állát. – Eltöltünk néhány napot a tengerparton. Cate imádni fogja.

– Tanulnia kell, Aidan.

– Magunkkal visszük a tanárát.

– Mit szólnál ehhez? – Az asszony átölelte, s még mindig gyászruhás testével szorosan hozzátapadt. – Cate Hugh-val és Lilyvel tölti a hosszú hétvégét, amit imádni fog. Én és te pedig Cape-ben pihenünk néhány napot. – Megcsókolta a férfit. – Csak mi ketten. Szeretnék kicsit kettesben lenni veled, édesem. Nem gondolod, hogy pont erre van szükségünk?

Valószínűleg igaza van. A zökkenőmentes útszakaszokat ugyanúgy gondozni kell, mint a rázósakat. Bár utálta elhagyni Cate-et, az asszonynak valószínűleg igaza van.

– Meg tudom oldani.

– Igen! Írok Grantnek, hátha be tud iktatni pár pluszórát ezen a héten. Tökéletes bikinitestet akarok.

– Már van egy.

– A szerető férj beszél belőled. Meglátjuk, mit mond az én kemény személyi edzőm. Ó! – Felugrott. – Vásárolnom kell.

– Most vissza kell mennünk a földszintre.

Bosszúság futott át az asszony arcán, de a következő pillanatban már el is tűnt.

– Rendben, igazad van, csak adj néhány percet, hogy rendbe hozzam az arcom.

– Az arcod gyönyörű, mint mindig.

– A szerető férj – bökött a férjére, és a pipereasztal felé indult. Majd megállt. – Köszönöm, Aidan. Az elmúlt hetekben a sok megemlékezéssel és tisztelgéssel mindannyiunknak nehéz volt. Néhány nap kikapcsolódás jót fog tenni. Mindjárt lemegyek.

Mialatt a szülei kibékültek, Cate a nap utolsó kinti játékaként bújócskát szervezett. A családi összejöveteleken mindig ez volt a kedvenc, megvoltak a szabályai, a korlátai és a pluszpontjai.

Ez esetben az egyik szabály úgy hangzott, hogy csak kint lehet elbújni, mivel számos felnőtt kikötötte, hogy a házban nincs szaladgálás. A hunyó minden megtalált játékosért pontot kapott, és az első megtalált játékosból lett a következő hunyó. Ha a játékos, azaz az új hunyó ötéves vagy annál fiatalabb volt, választhatott magának társat, aki segít neki a keresésben.

Ha valakit három egymást utáni körben sem találnak meg, tíz pluszpontot kap.

S mivel Cate egész nap erre a játékra készült, tudta, hogyan győzzön.

Elrohant, amikor a tizenegy éves Boyd kezdte a visszaszámlálást. Mivel Boyd a nagymamájához hasonlóan New Yorkban élt, évente legfeljebb néhányszor jött Big Surbe. Nem ismerte olyan jól a terepet, mint Cate.

Ráadásul Cate-nek új búvóhelye is volt.

A szemét forgatta, amikor látta, hogy ötéves unokahúga, Ava bemászik az egyik fehér abrosszal letakart asztal alá. Boyd két perc alatt meg fogja találni.

Majdnem visszafordult, hogy egy jobb helyet mutasson Avának, de most mindenki saját magával volt.

A vendégek többsége már elment, és még többen távozáshoz készülődtek. De még mindig sokan keringtek a teraszokon, a kinti büféknél, üldögéltek valamelyik tűzrakóhely körül. Fájdalom nyilallt belé, amikor eszébe jutott, hogy miért.

Szerette a dédnagypapáját, akinek mindig volt valami jó meséje és citromos cukorka a zsebében. Vigasztalanul sírt, amikor az apukája elmondta, hogy a dédipapa a mennyországba költözött. De az apukája is sírt, még akkor is, amikor arról beszélt, hogy a dédipapának hosszú és boldog élete volt. Hogy milyen sokat jelentett oly sokaknak, és hogy sohasem felejtik el.

Eszébe jutott a dédnagyapja szerepe a közös filmjükből, amikor mindketten fent ültek egy kőfalon, és a mezőt nézték.

– Az életünk útját mérföldkövekként jelölik a tetteink, kedvesem, legyenek azok jók vagy rosszak. Azok, akiket hátrahagyunk, ezek alapján fognak megítélni minket, emlékezni ránk.

Cate a citromos cukorkákra és az ölelésekre emlékezett, ahogy a garázs felé igyekezett, majd megkerülte. Még hallotta a teraszokról, a fallal elkerített kertből érkező hangokat. Mi volt a célja? A nagy fa. Ha felmászik a harmadik ágra, el tud bújni a vastag törzs mögé, az illatos, zöld levelek közt, három méter magasan.

Senki sem fogja megtalálni!

Keltafekete haja szállt mögötte, ahogy futott. Nina, a dadusa oldalt pillangós csatot tűzött bele, hogy ne hulljon az arcába. Merész pillantású kék szeme ragyogott izgalmában, ahogy futott, futott messze a többszintes háztól, a vendégházon túlra, amelynek lépcsői a partra vezettek, a tengerre néző medencéhez.

A nap első felében ruhát kellett viselnie tisztelete jeléül, de délutánra Nina kikészítette a játszóruháját. A pulóverére így is vigyáznia kellett, de tudta, nem baj, ha farmerját összekoszolja.

– Én fogok győzni – suttogta, amikor felnyúlt, hogy elérje az amerikai babér alsó ágát, és lila (jelenlegi kedvenc színe) sportcipős lábát egy kis görcsnek feszítette, hogy megtámassza.

Hangot hallott maga mögül, s noha tudta, hogy még nem lehet Boyd, a szíve nagyot dobbant.

Egy szőke szakállas, copfos, pincéregyenruhában lévő férfit pillantott meg. Napszemüveget viselt, amelyről visszatükröződött a fény.

Cate rámosolygott, és az ajkára tette az ujját.

– Bújócskázunk – mondta.

A férfi visszamosolygott.

– Segítsek?

Biccentett, és közelebb lépett, mintha fel akarná lendíteni a kislányt az alsó ágra.

Cate tűszúrást érzett a nyakán, és oda akart csapni, hátha valami bogár az.

Aztán kifordult a szeme, és már nem érzett semmit.

A férfi pillanatokon belül pecket dugott a szájába, megkötözte kezét-lábát. Csak elővigyázatosságból, mivel akkora adagot adott neki, aminek órákra ki kellett ütnie.

A kislány könnyű volt, a férfi pedig remek formában, akkor is el tudta volna cipelni a néhány lépésre levő kocsiig, ha felnőtt nővel van dolga.

Miután bedugta a zsúrkocsi fülkéjébe, a kocsit a külön erre az alkalomra felszerelt élelmiszer-szállító furgonhoz gurította. Feltolta a rámpán, és rázárta az ajtót.

Két perc sem kellett hozzá, hogy végighajtson a magánfélsziget kijáratához vezető úton. A biztonsági kapunál kesztyűs kézzel ütötte be a kódot. Amikor a kapu kinyílt, áthajtott rajta, kifordult, és rátért az egyes főútra.

Ellenállt a kísértésnek, hogy letépje magáról a parókát és az álszakállt.

Még nem teheti, és kibírja a vele járó kellemetlenséget. Nem kell messzire mennie, és azt remélte, hogy a tízmillió dolláros kölyköt a luxusnyaralóba (amelynek tulajdonosai jelenleg Mauin üdültek) viszi, mielőtt bárkinek egyáltalán eszébe jutna keresni.

Fütyörészett, amikor újra lekanyarodott a főútról, nekivágott a meredek útnak, ahol valami gazdag seggfej úgy döntött, hogy üdülőparadicsomot épít tele fákkal, sziklákkal, bozótossal.

Minden úgy ment, mint a karikacsapás.

Észrevette, hogy a társa a villa emeleti teraszán járkál fel-alá, és a szemét forgatta. Micsoda seggfej!

Hiszen mindent lezsíroztak, az ég szerelmére! A gyereket benyugtatózzák ugyan, de a biztonság kedvéért álarcot is viselnek. Néhány nap múlva, talán előbb is, gazdagok lesznek, és a kölyök visszamehet a kibaszott Sullivanékhez, ő pedig új névvel és új útlevéllel úton lesz Mozambikba, hogy stílusosan sütkérezzen a napon.

A furgonnal megkerülte a nyaralót. Az útról nem lehetett látni a házat, így tudta, hogy a furgont sem fogja senki kiszúrni, mert eltakarják a ház oldalánál növő fák.

Mire kiugrott az autóból, a társa már lerohant elé az emeletről.

– Megvan?

– A francba, igen. Semmiség volt.

– Biztos, hogy senki se látott? Biztos, hogy…

– Jézusom, Denby, nyugi!

– Ne mondj neveket! – sziszegte Denby, és a napszemüvegét feltolva úgy nézett körül, mint aki azt várja, hogy rátámad valaki az erdőből. – Nem kockáztathatjuk, hogy meghallja a nevünket.

– Eszméletlen. Vigyük fel és zárjuk be, hogy megszabadulhassak végre ettől a szartól az arcomon. Sört akarok.

– Előbb az álarcot. Nézd, a francba, nem vagy orvos. Nem lehetünk teljesen biztosak abban, hogy még eszméletlen.

– Remek, akkor menj, és hozd az álarcod. Én beérem ezzel – simogatta meg a szakállát.

Amikor Denby visszament a házba, kinyitotta a raktér ajtaját, és felugrott, hogy a szervizkocsi fülkéjét is kinyissa. Eszméletlen, gondolta, ki van ütve rendesen. Kihúzta a padlóra, aztán az ajtó felé vonszolta… a lány fel sem pillantott, aztán újra kiugrott.

Felnézett, amikor Denby megjelent az Az-jelmezében, bohócmaszkban és parókában, és röhögött, mint egy bolond.

– Ha magához tér, mielőtt bevisszük, valószínűleg elájul ijedtében, ha meglát.

– Azt akarjuk, hogy féljen, nem igaz? Akkor fog együttműködni. A kis elkényeztetett, gazdag ribanc.

– Működni fog. Nem vagy Tim Curry, de működni fog.

A férfi a vállára dobta Cate-et.

– Minden kész odafent?

– Igen. Az ablakok be vannak zárva. De még így is klassz a kilátás a hegyekre – tette hozzá Denby, miközben követte társát az elegáns, rusztikus bejáraton át a nappaliba. – Nem mintha élvezhetné a kiscsaj, mivel kábulatban tartjuk, vagy valami olyasmiben.

Denby ijedten összerándult, amikor társának övére kapcsolt telefonjából megszólalt a mexikói kalapos tánc zenéje.

– A fene vigyen el, Grant!

Grant Sparks csak nevetett.

– Kimondtad a nevemet, te kretén. – Felvitte Cate-et az emeletre, benyitott az első, kazettás mennyezetű szobába. – A kedvesemtől jött üzenet. Le kellene hűtened magad, öregem.

Bevitte Cate-et a szobába, amelyet azért választottak, mert hátrafelé nézett, és saját fürdőszoba tartozott hozzá. Ledobta a baldachinos ágyra, amelyet Denby egészen a lepedőig lecsupaszított… olcsó lepedők, amelyeket ők vettek, és a végén magukkal is visznek.

Azért lakosztályt választottak, hogy ne kelljen kirángatni a lányt a szobából, hogy elkerüljék a lehetséges mocskot, mivel egyikük sem akart feltakarítani. Ha a lány mégis kitaccsolna, kimossák a lepedőt. Miután végeztek, szépen megcsinálják az ágyat, visszateszik az eredeti ágyneműt, és eltávolítják az ablakzárakba vert szögeket.

Körülnézett, és elégedetten látta, hogy Denby mindent eltávolított, amit a gyerek fegyverként használhatna… vagy amivel kitörhetné az ablakot. Nem mintha megtehetné. Ahhoz túlságosan be lesz gyógyszerezve, de minek kockáztatnának?

Amikor elmennek a házból, mindent pontosan úgy fognak hagyni, ahogy találták. Senki sem fogja tudni, hogy valaha is itt jártak.

– Kicsavartad a villanykörtéket?

– Igen, mindegyiket.

– Szép munka. Tartsuk sötétben. Menj, vágd le róla a kötelet, vedd ki a szájából a pecket. Ha felébred, pisilnie kell, és nem akarom, hogy az ágyban tegye. Verheti a fejét az ajtóba, rekedtre üvöltheti magát. Nem számít.

– Mit gondolsz, mennyi ideig lesz eszméletlen?

– Pár órát. Hozunk neki egy kis kezelt levest, és az majd kiüti egész éjszakára.

– Mikor telefonálsz?

– Sötétedés után. A fenébe, még nem is keresik. Bújócskázott, ahogy mondták is, és egyenesen a találkahelyre jött. – Meglapogatta Denby hátát. – Mint a karikacsapás. Fejezd be, és győződj meg róla, hogy be legyen zárva az ajtó. Én leszedem ezt a szart az arcomról. – Levette a fejéről a parókát, az alatta levő hálót, felfedve rövid, divatosan vágott, napszítta barna haját. – Aztán iszom egy sört.

MÁSODIK FEJEZET

Ahogy a vendégek fogyatkoztak, s végül csak a család maradt, Charlotte megtette a kötelességét. Elüldögélt Rosemaryvel, beszélgetett Lilyvel, Hugh-val. Emlékeztette magát, hogy a jutalom megéri az erőfeszítést.

Márpedig erőfeszítés kellett hozzá. Lily talán remek színésznőnek hiszi magát, mert néhányszor Oscarra jelölték (de nem kapta meg, ugye!), de bármilyen kedvesnek mutatta is magát, Charlotte érezte az ellenszenvét.

A fenébe, szinte érezte az ízét, valahányszor egy méternél közelebb került a hülye, déli akcentussal beszélő vén banyához!

De ő is tudta, hogyan kell kedvesnek mutatkoznia, és meg is tette, és még egy mosolyt is magára erőltetett, amikor Lily harsányan felnevetett. Charlotte úgy vélte, a nevetés legalább annyira hamis, mint Lily Marlow védjegyének számító vörös haja.

A közös szoba végében lévő bárnál megivott egy Cosmót. A Sullivanek legalább azt tudják, hogyan kell jó italt keverni.

Tehát ivott, mosolygott, és úgy tett, mintha érdekelné, amikor valaki egy újabb sztorit mondott el Szent Liamről.

És kivárt.

Amikor a nap lassan az óceánba süllyedt, egy lángoló gömb a végtelen kékségbe, a gyerekek bejöttek. Koszosan, zajosan és persze farkaséhesen.

Kéz- és lábmosás várt rájuk, néhányukat át is kellett öltöztetni, mielőtt megvacsoráztak, majd megfürödtek. Az idősebbek szavazhattak, melyik filmet akarják megnézni a színházteremben, mialatt a felnőttek is asztalhoz ülnek, a kisebbeket pedig lefektetik.

A konyhában a dadusok előkészítették a megfelelő ételeket, figyelembe véve azt is, hogy az egyik allergiás a mogyoróra, a másik laktózérzékeny, a harmadik vegánként nőtt fel.

Nina a friss gyümölccsel szorgoskodott, közben körülnézett, megszámolta a jelenlevőket. Boydra mosolygott, amikor a fiú bekapott néhány sült krumplit.

– Caitlyn nem éhes?

– Fogalmam sincs – vont vállat a fiú, és belekóstolt a salsába. – Nem ő győzött. Mondhatja, hogy igen, de nem. – S mert a dadusa (mintha szüksége volna rá!) el volt foglalva a kishúgával, Boyd elcsent egy sütit, bár azt nem volt szabad vacsora előtt. – Nem jött elő, amikor szólongattuk, szóval ezt bukta.

– Nem jött be veletek együtt?

Az okos fiú gyorsan bekapta a sütit, nehogy lebukjon, ha netán a saját dadusa arra találna nézni.

– Senki sem találta meg, szóval azt fogja állítani, hogy ő nyert, de nem teljesítette a feltételeket. Talán már korábban belógott a házba, és az csalás. Akárhogy is, nem győzött.

– Caitlyn nem szokott csalni.

Azzal Nina megtörölte a kezét, és a lány keresésére indult.

Megnézte Cate szobáját, hátha a kislány bejött átöltözni vagy a mosdóba. Körülnézett az emeleti folyosón, de a legtöbb ajtó zárva volt, ezért kiment a széles, konzolos teraszra.

Inkább türelmetlenül, mint aggódva szólongatta a lányt, lement a ház oldalánál lévő medencéhez vezető hídon, aztán visszajött, és lefelé indult a lépcsőn.

Cate szereti a fallal körülvett kertet, szóval ott is megnézte, végigsétált a mögötte elterülő kis gyümölcsösön, közben egyre a kislányt hívogatta.

A nap lejjebb süllyedt, az árnyékok megnyúltak. A levegő hűvösebb lett… és Nina szíve hevesebben kezdett dobogni.

Los Angelesben született és nevelkedett városi lányként Nina Torez saját megítélése szerint egészséges bizalmatlansággal viseltetett a vidék iránt. Miközben Cate-et szólongatta, a képzelete mérges kígyókat, pumákat, prérifarkasokat, sőt még medvéket is vetített elé.

Butaság, győzködte magát, butaság ez az egész. Catey jól van, csak éppen… elaludt valahol a nagyházban. Vagy… A vendégházhoz sietett, berontott Cate nevét kiáltva. A vendégház tengerre néző fala üvegből volt. A vizet nézve Nina végiggondolt minden helyet, ahol egy kislány eltűnhet.

Eszébe jutott, mennyire szereti Cate a kis strandot, ezért kiszaladt, le a lépcsőkön, végig a lányt szólongatva, miközben a sziklákon pihenő oroszlánfókák unottan figyelték.

Ismét felszaladt, hogy megnézze az uszodát és a faházat. Továbbsietett, hogy átkutassa a lenti helyiségeket, a színháztermet, a családi szobát, a próbatermet, még a raktárt is.

Visszarohant a másik oldalra, hogy megnézze a garázst.

– Caitlyn Ryan Sullivan, azonnal gyere elő! Megijesztesz.

És akkor a földön, az öreg fánál megtalálta a pillangós csatot, amelyet aznap reggel Cate szép, hosszú hajába tűzött.

Ez semmit sem jelent, gondolta, még akkor is, amikor a kezébe szorította. A lány cigánykerekezett, versenyt futott, és szaladgált, piruettezett és dzsiggelt. A csat csak kiesett.

Ezt hajtogatta magának, miközben futott vissza a házba. Könnyek homályosították el a látását, ahogy felrántotta a hatalmas bejárati ajtót, és épp csak bele nem rohant Hugh-ba.

– Nina, mi a csuda történt?

– Nem… én nem… Mr. Hugh… nem találom Caitlynt. Sehol sincs. Ezt találtam.

A férfi felé nyújtotta a csatot, és sírva fakadt.

– Jól van, ne aggódj. Biztos csak elbújt valahová. Megtaláljuk.

– Bújócskáztak. – Remegni kezdett, miközben a férfi a nappaliba vezette, ahol a család nagy része összegyűlt. – B-bejöttem, hogy segítsek Mariának a Circit és a kisbabát ellátni. Catey a többi gyerekkel játszott, és én bejöttem.

Charlotte, aki a második Cosmóját kortyolgatta, felnézett, amikor Hugh bekísérte Ninát.

– Az ég szerelmére, Nina, mi folyik itt?

– Mindenhol megnéztem. Nem találom. Nem találom Catey-t.

– Valószínűleg fent van a szobájában.

– Nem, asszonyom, nincs ott. Megnéztem. Mindenhol megnéztem. Egyre csak hívogattam, szólongattam. Catey jó kislány, sohase bújna el, ha hívom, ha hallja, hogy aggódom érte.

– Mikor láttad utoljára? – kérdezte Aidan felállva.

– A gyerekek, az összes gyerek bújócskázni kezdett. Egy órája… most már több is. Catey a többiekkel tartott, szóval bejöttem, hogy segítsek a kicsiknél. Mr. Aidan… – Előrenyújtotta a csatot. – Ezt találtam a garázsnál levő nagy fa mellett. A hajában volt. Én tűztem bele ma reggel.

– Megtaláljuk. Charlotte, nézd meg odafent. Mind a két emeletet.

– Segítek – állt fel Lily, ahogy a lánya is.

– Mi ezt a szintet nézzük végig. – Hugh húga megérintette Charlotte vállát. – Biztos vagyok benne, hogy jól van.

– Vigyáznod kellett volna rá! – pattant fel Charlotte.

– Ms. Charlotte…

– Charlotte! – fogta meg felesége karját Aidan. – Ninának semmi oka nem volt rá, hogy minden pillanatban ott legyen Cate mellett, mialatt ő a többi gyerekkel játszik.

– Akkor hol van? – csattant fel Charlotte, és lányát szólongatva kirohant a szobából.

– Nina, gyere, ülj ide mellém – nyújtotta a lány felé a kezét Rosemary. – A férfiak mindent tűvé tesznek odakint, a legkisebb zugba, repedésbe is benéznek. A többiek a házat kutatják át. – Rosemary megpróbálkozott egy nyugtató mosollyal, amely azonban nem ért el a szeméig. – És amikor megtalálják, alaposan elbeszélgetek vele.

Több mint egy óráig keresték, átkutatták a kiterjedt ház minden négyzetcentiméterét, a melléképületeket, a birtokot. Lily összehívta a gyerekeket, és megkérdezte, melyikük látta utoljára Cate-et. Kiderült, hogy maga Cate kezdeményezte a bújócskát.

Lily, akinek a haja teljesen összekócolódott a keresésben, megfogta Hugh kezét.

– Azt hiszem, értesíteni kell a rendőrséget.

– A rendőrséget! – visította Charlotte. – A kicsikém! Valami történt a kisbabámmal. Ki van rúgva! Az a semmirevaló nőszemély ki van rúgva. Aidan, istenem, Aidan!

Ahogy félájultan a férjének dőlt, megszólalt a telefon.

Hugh nagy levegőt vett, a telefonhoz ment, és felvette.

– Sullivan-rezidencia.

– Ha újra látni akarják a lányt, tízmilliót kérünk jelöletlen, nem egymást követő sorszámú bankjegyekben. Fizessenek, és akkor sértetlenül visszakapják. Ha szólnak a rendőrségnek, a lány meghal. Ha hívják az FBI-t, a lány meghal. Ha bárkivel kapcsolatba lépnek, a lány meghal. Hagyják szabadon ezt a vonalat. Később újra jelentkezem további információkkal.

– Várjon, hadd…

De a telefon elnémult a kezében. Leengedte a kagylót, és rémült arccal fordult a fia felé.

– Valaki elvitte Cate-et.

– Ó, hála istennek! Hol van? – akarta tudni Charlotte. – Aidan, azonnal érte kell mennünk.

– Apa nem így értette. – Elszoruló szívvel szorosan magához ölelte a feleségét. – Igaz, apa?

– Tízmilliót akarnak.

– Miről beszélsz? – Charlotte megpróbált kiszabadulni Aidan karjából. – Tízmilliót azért… Te… ő… a kicsikémet elrabolták?

– Hívnunk kell a rendőrséget – ismételte Lily.

– Igen, de el kell mondanom… Azzal fenyegetőztek, ha megtesszük, bántják Cate-et.

– Bántják? De hiszen csak kislány. Az én kislányom. – Charlotte hüppögve Aidan vállába temette az arcát. – Istenem, édes istenem, hogyan történhetett ez meg? Nina! Az a ribanc biztos benne van. Meg tudnám ölni! – Ellökte magát a férjétől, és Lilyre támadt. – Senki sem hívja a rendőrséget! Nem hagyom, hogy bántsák a kislányomat. Az én gyermekem! Össze tudjuk szedni a pénzt. – Megragadta Aidan ingét. – A pénz semmiség. Aidan, a kislányunk. Mondd meg nekik, hogy fizetünk, bármennyit megadunk. Csak adják vissza a kicsikénket.

– Ne aggódj, csak nyugalom! Visszaszerezzük, biztonságban visszakapjuk.

– Nem a pénzről van szó, Charlotte. – A rémült Hugh megdörzsölte az arcát. – Mi lesz, ha fizetünk, és… mégis bántják? Segítségre van szükségünk.

– Mi lesz, ha? Mi lesz, ha? – Amikor megfordult, hogy szembenézzen a férfival, a gondosan befésült konty kibomlott, és a haja a vállára omlott. – Nem azt mondták, ha nem fizetünk, bántani fogják? Vagy ha hívjuk a rendőrséget, akkor is? Nem kockáztatom a lányomat. Nem!

– Talán le tudják nyomozni a hívást – kezdte Aidan. – Talán ki tudják deríteni, hogyan sikerült valakinek elvinnie őt.

– Talán? Talán? – A nő hangja a magasba ívelt, csikorgott, mint amikor valaki végighúzza a körmét a táblán. – Neked csak ennyit jelent a lányod?

– Nem, ő a mindenem. – Aidannek le kellett ülnie, annyira remegett a lába. – Át kell gondolnunk. Azt kell tennünk, ami Catey-nek a legjobb.

– Fizetünk, bármennyit kér is, és azt tesszük, amit mond. Aidan, édes istenem, Aidan, meg tudjuk szerezni azt a pénzt. A kicsikénkről van szó.

– Majd én kifizetem. – Hugh könnyáztatta arcú menyére és rémült tekintetű fiára nézett. – Az apám házából vitték el, abból a házból, amelyet az anyám nekem adott. Én fogok fizetni.

Charlotte újabb zokogásban tört ki, ahogy felé nyújtotta a kezét.

– Ezt sohasem fogom elfelejteni… Minden rendben lesz. Miért bántaná Catey-t, ha megadjuk neki, amit kér? A kislányomat akarom. Az én kicsikémet.

Elértve Hugh intését, amikor Charlotte a karjába vetette magát, Lily közbelépett.

– Jól van, nyugodj meg. Gyere, menjünk fel. Miranda – szólt oda legkisebb lányának –, segíts lefoglalni a gyerekeket, talán levihetnéd őket a színházterembe, betehetnél egy filmet, és közben szólhatnál, hogy küldjenek fel Charlotte-nak egy kis teát. Minden rendben lesz – nyugtatgatta az asszonyt, miközben elhúzta Hugh-tól.

– A kicsikémet akarom.

– Hát persze.

– Tegyetek fel kávét – mondta Rosemary. Sápadt arccal ült, a kezét szorosan összekulcsolva, de a háta egyenes volt. – Szükségünk lesz az eszünkre.

– Elintézek néhány hívást, kezdem összeszedni a pénzt. Ne – intett Hugh, amikor Aidan kifelé indult. – Hagyd őt most Lilyre. Az lesz a legjobb, ha Lilyre hagyod. Több mindent is át kell gondolnunk, nemcsak a pénz megszerzését, vagy azt, hogy az isten szerelmére, hogyan tudták elvinni Cate-et az orrunk előtt. Amatőrök tették, és ez halálra rémít.

– Honnan veszed, hogy amatőrök?

– Tízmillió, Aidan, készpénzben. Megtalálom a módját, hogy megszerezzem, és meg is szerzem, de hogy képzelik a logisztikát? Hogyan akarnak ekkora összeget szállítani? Gyakorlatiasság, fiam. Nem okos dolog ez, fiam, nem. Utalni a pénzt, az a módja, egy számlára, az okos dolog. Ez nem az.

Mindenki egyszerre kezdett beszélni, dühös és ideges hangok töltötték be a szobát. Rosemary lassan felállt.

– Elég! – És a matriarcha parancsára a szobára csend borult. – Látott már valaki közületek tízmillió dollárt egyben, készpénzben? Hugh-nak ebben igaza van. Mint ahogy abban is, hogy hívnunk kell a rendőrséget. De… – Felemelte az ujját, mielőtt újra kitörhetett volna a hangzavar. – Aidané és Charlotte-é a döntés joga ebben az ügyben. Mindnyájan szeretjük Caitlynt, de az ő lányuk. Szóval megszerezzük a pénzt Hugh-val. A mi dolgunk – nézett Hugh-ra. – Ez még az én házam, és hamarosan a tiéd lesz. Ezért most bemegyünk az apád irodájába, és megtesszük, amit kell, hogy megszerezzük a pénzt. Méghozzá gyorsan. Vigyetek fel egy kis teát – folytatta –, s biztos vagyok benne, hogy valakinél akad egy altató, vagy kettő. Charlotte személyiségét és a mostani elmeállapotát figyelembe véve talán az lenne a legjobb, ha meg tudnánk győzni, hogy vegyen be egy tablettát, és aludjon.

– Majd én felviszem neki a teát – ajánlkozott Aidan –, és vannak saját tablettái. Gondoskodom róla, hogy bevegyen egyet. Mielőtt megteszem, igyekszem meggyőzni, hogy hívjuk a rendőrséget. Mert egyetértek veletek. Mégis, ha valami történne…

– Egyszerre csak egy lépést. – Rosemary odament hozzá, megfogta a kezét. – Apád és én megszerezzük a pénzt, és azt tesszük, mindnyájan, amit Charlotte-tal döntötök.

– Nagymama. – Felemelte az idős asszony kezét, és az arcához simította. – A világomnak Cate a központja.

– Tudom. Ezért erősnek kell maradnod. Miatta. Szerezzük meg azoknak a gazembereknek a pénzt, amit akarnak, Hugh.

Cate lassan ébredezett. Mivel fájt a feje, szorosan behunyta a szemét, és összegömbölyödött, mintha ezzel elűzhetné a fájdalmat. Fájt a torka is, és valami a gyomrában úgy háborgott, mintha ki akarna törni.

Nem akart hányni, nem akart.

Ninát akarta, az apukáját, az anyukáját. Valakit, aki elmulasztja a rosszullétet.

Kinyitotta a szemét, és sötétben találta magát. Valami nagyon nem stimmelt. Szörnyen rosszul volt, de nem emlékezett rá, hogy mikor, mitől lett szörnyen rosszul.

Az ággyal is gond volt… túl kemény, a lepedő durva. Sok ágya volt, és sokfelé. Volt ágya a saját otthonában, a nagypapánál és G-Lilnél, a dédipapánál és dédimamánál, a…

Nem, a dédnagypapája meghalt, jutott eszébe, és az életét ünnepelték. Játszott, a gyerekekkel játszott. Bűvészkedtek, fogócskáztak, bújócskáztak és…

A férfi. Az ő búvóhelyénél. Elesett volna?

Hirtelen felült az ágyban, és a szoba megpördült körülötte. De Nináért kiáltott. Bárhol volt is, Nina mindig a közelben tartózkodott. Ahogy a szeme hozzászokott a sötéthez, Cate kimászott az ágyból. A csillagok és a hold vékony sarlójából beszüremlő halvány derengésben észrevette az ajtót, és odarohant.

Nem nyílt ki, ezért dörömbölni kezdett, és most már sírva szólongatta Ninát.

– Nina! Nem tudok kimenni. Rosszul vagyok. Nina! Apu, kérlek! Anyu, engedjetek ki, engedjetek ki!

Arra gondolva, hogy később még kapóra jöhet, a két férfi felvette a kislány könyörgését.

Az ajtó olyan gyorsan nyílt ki, hogy nekiütődött Cate-nek, és a padlóra lökte. A folyosóról beáradó fény ijesztő, hegyes fogú bohócarcot világított meg.

Amikor a kislány sikított, a férfi röhögött.

– Senki sem hall téged, te kis hülye, szóval fogd be a pofádat, különben letépem a karod, és megeszem.

– Nyugi, Krajcáros.

Egy vérfarkas jött be. Tálcát hozott, és elsétált Cate mellett, aki a könyökén és sarkán kúszva ijedten hátrált. A férfi az ágyra tette a tálcát.

– Levest és tejet hoztam. Edd meg és idd meg mind, különben a haverom lefog, amíg én leöntöm a torkodon.

– Az apukámat akarom!

– Óóó! – A Krajcárosnak nevezett férfi gonoszul nevetett. – Az apukáját akarja. Nagy kár, mert már feldaraboltam az apádat, és megetettem a disznókkal.

– Hagyd abba! – szólt rá a farkasember. – Megmondom, mi lesz, kölyök. Megeszed, amit adunk, és amikor adjuk. Használod a mosdót. Nem okozol nekünk gondot, és akkor pár nap múlva visszamehetsz az apucihoz. Ha nem, akkor bántani fogunk. Nagyon.

Félelem és düh kavargott Cate-ben.

– Nem is vagy igazi vérfarkas, mert az csak kitaláció. Az ott maszk.

– Azt hiszed, okos vagy?

– Igen.

– Mit szólsz ehhez? – Krajcáros maga mögé nyúlt, és pisztolyt húzott elő az övéből. – Ez igazinak tűnik, te kis ribanc? Ki akarod próbálni?

– Most már nyugi legyen! – vicsorgott rá a farkasember Krajcárosra. – És te… – fordult Cate-hez újabb vicsorgás kíséretében. – Te kis okostojás. Edd meg azt a levest, de mindet! Ugyanez áll a tejre is, különben, amikor visszajövök, egyesével eltöröm az ujjaidat. Tedd, amit mondanak, és néhány nap múlva megint királykisasszony lehetsz.

Krajcáros lehajolt, és a kislány haját marokra fogva erősen megrántotta, a pisztolyt a nyakához szorította.

– Hátrább az agarakkal, te barom bohóc!

A vérfarkas megragadta társa vállát, de az lerázta magáról.

– Előbb meg kell tanulnia a leckét. Szeretnéd megtudni, mi történik, amikor egy kis gazdag ribanc visszabeszél? Mondd: Nem, uram. Mondd!

– Nem, uram.

– Edd meg a kurva vacsorádat!

A férfi kiviharzott, Cate pedig sírva, remegve lerogyott a padlóra.

– Csak edd meg a levest, Krisztus szent szerelmére – morogta a farkasember. – És légy csendben.

Kiment, bezárta maga után az ajtót.

Mivel a padló hideg volt, Cate visszakúszott az ágyra. Nem volt takarója, s nem bírta abbahagyni a remegést. Talán kicsit éhes volt, de nem akarta megenni a levest.

Viszont azt sem akarta, hogy a bohócmaszkos férfi eltörje az ujjait, vagy lelője. Csak arra vágyott, hogy jöjjön Nina, és énekeljen neki, vagy apu, és meséljen, vagy anyu, hogy megmutassa az aznap vásárolt csini ruháit.

Már keresik. Mindenki. És amikor megtalálják, örökre börtönbe csukják az álarcos férfiakat.

A gondolattól megnyugodva belekanalazott a levesbe. Nem volt jó illata, és az a kis korty, amelyet lenyelt, rossz ízű volt. Egyszerűen rossz ízű.

Nem tudta megenni. Miért fontos a férfiaknak, hogy megegye?

A homlokát ráncolva ismét megszagolta, aztán a pohár tejet is.

Talán mérget tettek bele. A kislány erre megremegett, megdörzsölte a karját, hogy felmelegítse, s hogy megnyugtassa magát. A méregnek semmi értelme. De akkor sem jó az íze. Cate sok-sok filmet látott már. A rosszfiúk néha beletesznek valamit az ételbe. Attól, hogy elrabolták, még nem ostoba. Ennyit tudott. És nem kötözték meg, csak bezárták.

Az ablakhoz akart futni, de meggondolta magát. Csak csendben, intette magát. Óvatosan leszállt az ágyról, és az ablakhoz óvakodott. Fákat látott, sötétséget, és a hegyek árnyait. Sehol egy ház, sehol valami fény.

Maga mögé pillantva, dobogó szívvel próbálta kinyitni az ablakot. Ahogy a zárral próbálkozott, megérezte a szögeket.

Meglegyintette a pánik szele, de ő behunyta a szemét, és nagyokat lélegzett. Az anyja szeretett jógázni, és néha megengedte neki, hogy ő is vele tartson. Lélegezz, csak lélegezz!

Ostobának nézik. Ostoba kölyöknek, de nem az. Nem eszi meg a levest, a tejet sem issza meg, mert drogot tettek bele. Valószínűleg.

Fogta a tányért és a poharat, és óvatosan a mosdó felé indult. Előbb mindkettőt a vécébe öntötte, majd pisilt, mert nagyon kellett.

Aztán lehúzta az egészet.

Amikor visszajönnek, úgy tesz majd, mintha aludna. Mélyen, nagyon mélyen. Tudja, hogyan kell. Elvégre színésznő, nem igaz? És nem ostoba, ezért a kanalat a párnája alá csúsztatta.

Nem tudta, hány óra, sem azt, hogy mennyi ideig volt öntudatlan. Mert a férfi, az egyikük, megszúrta egy tűvel. De várni fog, csak vár és vár, amíg vissza nem jönnek a tálcáért. És imádkozik, nehogy észrevegyék a kanál hiányát.

Próbált nem sírni többé. Nehéz volt, de arra kell gondolnia, hogy mit kell tennie. Senki sem tud gondolkodni, ha sír, szóval nem fog sírni.

Sokáig tartott, olyan sokáig, hogy Cate majdnem elaludt. Aztán meghallotta a zár kattanását, az ajtó nyitódását.

Lélegezz, lassan, egyenletesen. Ne túl szorosan hunyd le a szemed, ne rezzenj össze, amikor megérint. Cate máskor is tettetett alvást – még Ninát is sikerült becsapnia –, mikor ki akart osonni, fenn akart maradni, vagy olvasni akart.

Mégis majdnem összerándult, amikor megszólalt a zene. A férfi – a vérfarkas, mert már ismerte a hangját, felismerte onnan, amikor az felajánlotta, hogy felsegíti a fára – szitkozódott. De egészen másként beszélt, amikor beleszólt a telefonba.

Azt mondta:

– Szia, szerelmem. Annak a hülye dadusnak a telefonjáról hívsz, ugye? Szóval, ha a zsaruk valaha is megnézik, őt fogják hibáztatni? Jó, remek. Mi újság? Igen, jól van. Épp nála vagyok. Alszik, mint a bunda.

Erősen oldalba bökte Cate-et, miközben a hívót hallgatta, de a kislány mozdulatlanul feküdt.

– Ez a beszéd. Tarts ki! Ne hagyj cserben! Fél óra múlva újra telefonálok. Tudod, hogy igen, szerelmem. Csak néhány nap, és szabadok vagyunk, mint a madár. Számolom az órákat.

Cate valami zörgést hallott, nem mozdult, aztán hallotta, hogy a férfi kifelé indul.

– Barmok – morogta, s a hangjában nevetés bujkált. – Az emberek mind kibaszott barmok. S a nők köztük a legnagyobbak.

Az ajtó becsukódott, a zár kattant.

Cate nem mozdult. Csak várt és várt. Fejben elszámolt százig, aztán még egyszer százig, mielőtt megkockáztatta, hogy résnyire kinyissa a szemét.

Nem látta, nem is hallotta a férfit, de továbbra is úgy lélegzett, mintha aludna.

Lassan felült, elővette a kanalat a párna alól. Amilyen halkan csak tudott, az ablakhoz osont. A nagypapával egyszer készítettek egy madáretetőt. Sok mindent tudott a szögekről. Tudta, hogyan kell beverni… vagy kihúzni őket.

A kanalat használta, de a keze csúszott az izzadságtól. Majdnem elejtette, majdnem megint sírva fakadt. Megtörölte a kezét és a kanalat is a farmerján, és újra próbálkozott. Először a szög meg sem moccant, még egy kicsikét sem. Aztán úgy érezte, hogy mégis, és erősebben próbálta.

Azt hitte, megvan, már majdnem megvan, amikor hangokat hallott odakintről. Rémülten kuporodott le a padlóra, pihegve kapkodta a levegőt, nem tudott rajta segíteni.

Elindult egy autó. Hallotta a kerekeit a kavicson. Majd ajtócsapódást hallott. A ház ajtajáét. Óvatosan felemelte a fejét, nézte, ahogy a hátsó lámpák távolodnak.

Talán meg kellene várnia, amíg mindketten ismét a házban lesznek, de túlságosan félt, és fogait összeszorítva ismét nekiesett a szögnek.

A szög kiszabadult, elrepült, egyenesen neki az ajtónak, halk koppanását Cate robbanásszerű zajnak érzékelte. Visszaugrott az ágyra, igyekezett mozdulatlanul feküdni, egyenletesen lélegezni, de képtelen volt felhagyni a remegéssel.

Senki sem jött, s Cate szeméből előtörtek a megkönnyebbülés könnyei.

A keze ismét megizzadt, de nekilátott, hogy kibányássza a második szöget. A zsebébe tette, megtörölte verejtékes tenyerét, fájó ujjait. Sikerült elfordítania az ablak zárát. Amikor résnyire kinyitotta, nagyon hangosnak tűnt. De szélesebbre tárta, olyan szélesre, hogy kidughassa a fejét, és belélegezze a hűvös éji levegőt.

Túl magasan van, túl magasan ahhoz, hogy leugorjon.

Hallgatózott, hallja-e az óceán hangját, kocsizúgást, emberi beszédet, de nem hallott semmit, csak a szellő susogását, egy prérifarkas távoli üvöltését, egy bagoly huhogását.

Nem voltak fák a közelben, amelyeket elérhetett volna, sem párkány vagy rács, bármi, ami segített volna lemászni. De akkor is le kell jutnia, aztán futás. El kell szöknie, segítséget kell szereznie.

A lepedőkkel kezdte. Először próbálta széttépni őket, de nem sikerült. Szóval összekötözte őket olyan szorosra, amilyenre csak tudta. Aztán a rögtönzött kötélhez hozzácsomózta a párnahuzatokat is.

Az ágy tartóoszlopa volt az egyetlen dolog, amihez hozzáerősíthette a kötelet. Olyan lesz, mint Aranyhaj, gondolta, csak ő lepedőt használ a haja helyett. Kimászik a toronyból.

Az idegességtől megint pisilnie kellett, de tartotta. Összeszorított fogakkal dolgozott, hogy csomót kössön az ágy tartóoszlopa köré tekert lepedőkötélre.

Aztán hallotta, hogy visszajön az autó, és a görcs a gyomrában erősebbé vált, mint amilyet valaha is kötni tudna a lepedőkből. Ha valamelyik férfi most benéz hozzá, lebukik. Várnia kellett volna.

Így, csapdába esve nem tehetett mást, mint ült a padlón, és elképzelte, ahogy kinyílik az ajtó. Látta maga előtt az álarcokat. A pisztolyt. Ahogy eltörik az ujjait.

Labdává gömbölyödött, és szorosan behunyta a szemét.

Az ablakon át újra hallotta a hangokat. Ha felnéznek, észreveszik, hogy nyitva van?

Az egyik azt mondta – a farkas hangján:

– Jézusom, te seggfej, azt hiszed, ez megfelelő idő arra, hogy betépj?

A bohóc nevetett.

– De még mennyire. Fizetnek?

– Mint a köles, főleg miután meghallották a felvételt – felelte a farkas, aztán a hangok elhaltak. Ajtó csapódott.

Túlságosan félve ahhoz, hogy a csend miatt aggódjon, az ablakhoz vonszolta a rögtönzött kötelet, és kidobta. Azonnal látta, hogy túl rövid, és a mosdóban levő törölközők jutottak eszébe.

De a férfiak bármelyik pillanatban bejöhetnek, szóval kimászott az ablakon, és megfogta a kötelet. A keze néhány centit tehetetlenül lecsúszott, és vissza kellett nyelnie egy sikolyt. De erősen megkapaszkodott, és sikerült lassítania a csúszást.

Látta a fényt az alatta lévő ablakban. Ha most kinéznek, meglátják, elkapják. Talán egyszerűen lelövik. Cate nem akart meghalni.

– Kérlek, kérlek, kérlek!

Ösztönösen a lába közé fogta a kötelet, és óvatosan ereszkedett lefelé, amíg elérte a kötél végét. Egyenesen belátott a házba, egy nagy konyhába… rozsdamentes acél, pultok, amelyek mintha sötétbarna kőből készültek volna, zöld falak, nem élénkzöld, csak világos.

Behunyta a szemét, elengedte a kötelet, és hagyta, hogy leessen.

Fájt. Újabb kiáltást kellett lenyelnie, amikor földet ért. A bokája kifordult, a térdét beütötte, de nem állt meg.

A fák felé futott, mert tiszta szívből remélte, hogy ha elér odáig, nem találják meg.

Amikor beért a fák közé, tovább futott.

Aidan besurrant a feleségével közös hálószobába. Fáradtan, rosszulléttel küzdve az ablakhoz ment. Az ő Catey-je odakint van valahol. Rémülten, egyedül. Édes istenem, ne engedd, hogy bántsák.

– Nem alszom – mormolta Charlotte, és felült. – Csak fél tablettát vettem, csak azért, hogy megnyugodjak. Nagyon sajnálom, Aidan. A hisztéria senkin sem segít. Nem segít a mi kicsikénken. De annyira félek!

Aidan az ágyhoz ment, megfogta az asszony kezét.

– Megint telefonált.

Charlotte lélegzete elakadt, belekapaszkodott a férjébe.

– Caitlyn.

Nem mondja el az asszonynak, hogy követelte, beszélhessen a lányával, hogy biztos lehessen benne, hogy Catey jól van. Nem mondja el, hogy hallotta a sikolyait, a sírását, ahogy az apukájáért könyörög.

– Nincs okuk rá, hogy bántsák, sőt, minden okuk megvan rá, hogy ne.

Tízmillió dollár, gondolta.

– Mit mondtak? Elengedik? Megvan a pénz?

– Holnap éjfélre akarja a pénzt. Azt még nem mondta meg, hová. Újra hívni fog. Apa és a nagyi intézik a dolgot. Azt mondta, ha megkapja a pénzt, elárulja, hol találjuk Cate-et.

– Visszakapjuk őt, Aidan. – Férjét átölelve ringatózott. – És sohasem engedjük el újra. Amikor biztonságban lesz, megint velünk, az otthonunkban, soha többé nem jövünk vissza ebbe a házba.

– Charlotte…

– Nem! Többé nem jövünk vissza ide, ahol ez megtörténhetett. Azt akarom, hogy Ninát kirúgják. Hogy elmenjen. – Hátrahúzódott, a szeme csupa könny volt, a tekintete haragosan villogott. – Itt fekszem, és betegre aggódom magam arra gondolva, hogy a kislányom be van zárva valahol, és értem sír. Nina? Legjobb esetben is figyelmetlen volt, de a legrosszabban? Lehet, hogy ő is részese Cate elrablásának, Hugh.

– Jaj, Charlotte, Nina szereti Cate-et. Figyelj. Szerintünk az egyik felszolgáló vagy rendezvényszervező lehetett, vagy valaki, aki eljátszotta, hogy közülük való. Kellett nekik egy kocsi, teherautó vagy furgon, hogy elvigyék. Ki kellett tervelniük.

Könnyek csillantak Charlotte jégkék szemében, lecsorogtak sápadt arcán.

– Lehetett valaki a családból, vagy egy barát.

– Azt nem hiszem.

– Nem érdekel – söpörte félre a problémát Charlotte. – Csak vissza akarom őt kapni. Semmi más nem érdekel.

– Fontos, hogy kiderítsük, ki volt, vagy hogyan csinálta. Ha szólnánk a rendőrségnek…

– Nem. Nem. Nem! A pénz fontosabb neked, mint Caitlyn, mint a mi kicsikénk?

Megbocsát neki, gondolta Aidan. Charlotte feldúltnak, betegnek tűnt, ezért végül megbocsát neki ezért.

– Ennél jobban ismerhetnél. Nem érdekel, milyen ideges vagy, ne mondj nekem ilyet!

– Akkor ne beszélj nekem arról, hogy hívod a rendőrséget, mert azzal talán megölöd a kislányunkat! Azt akarom, hogy otthon legyen. Biztonságban akarom tudni. Itt nincs biztonságban. Ninával nincs biztonságban.

Aidan felismerte a közelgő hisztéria jeleit, s nem tudta érte hibáztatni a feleségét.

– Rendben, Charlotte, később majd beszélünk róla.

– Igazad van. Tudom, hogy igazad van, Hugh, de rettenetesen félek. Megint felhúzom magam, mert nem bírom elviselni a gondolatot, hogy a kicsikénk egyedül van valahol, és fél. Jaj, istenem, Aidan! – Fejét a férfi vállára ejtette. – Hol van a mi kicsi lányunk?

HARMADIK FEJEZET

Futott, amíg nem bírt tovább futni, amíg reszketve, remegve le kellett ülnie a földre. Néhányszor elbotlott, amikor a fák eltakarták a holdfényt, és most kicsit vérzett a keze, és elszakadt a farmere. Fájt a térde, a bokája, a könyöke, de nem állhatott meg túl hosszú időre.

Bárhol is volt, nem látta többé a fényeket, és ez jó volt. Hogyan is találhatnák meg, ha nem látják?

Mi volt a rossz? Hogy fogalma sem volt, hol van. Nagyon sötét volt, és ő rettenetesen fázott.

Néha hallotta a prérifarkasokat, és más neszező dolgokat is. Próbált nem gondolni a medvékre vagy vadmacskákra. Nem hitte, hogy elég magasan lenne ahhoz, hogy találkozzon velük – a nagypapa mesélte egyszer, hogy nagyon magasan laknak, és kerülik az embereket –, de nem tudta.

Sohasem volt még egyedül és sötétben az erdőben.

Csak annyit tudott biztosan, hogy tartania kell az irányt: el a háztól. De még ebben sem volt teljesen biztos, mert az elején annyira félt, hogy nem figyelt.

A futás helyett most gyalogolt. Jobban hallott, amikor saját ziháló lélegzete nem zúgott a fülében. Így halhatta, ha valaki – vagy valami – követi.

Fáradt volt, végtelenül fáradt. Szeretett volna összegömbölyödni a földön és aludni. De valami megeheti, ha enged a vágynak. Vagy ami még rosszabb, és úgy vélte, az a rosszabb, ha abban a szobában ébred fel.

Ahol eltörik az ujját, és lelövik.

Gyomrát éhség marcangolta, torka kapart a szomjúságtól. Amikor a foga vacogott, nem tudta, a félelemtől vagy a hidegtől-e.

Talán aludhatna, csak egy kicsit. Felmászhatna egy fára, és aludhatna az ágak közt. Nehezen tudott gondolkodni, amikor ennyire fáradt volt, és fázott.

Megállt, nekidőlt egy fának, arcát a törzséhez simította. Ha felmászna a fára, és aludna, amikor felkel a nap, talán látná, hol van. Tudta, hogy a nap keleten kel, és az óceán nyugatra van. Szóval, ha az óceánt pillantja meg, tudni fogja…

Micsoda? Akkor sem fogja tudni, hol van, mert azt sem tudja, hol volt, hol tartották fogságban.

És a férfiak is megtalálhatják, amikor felkel a nap.

Tovább vánszorgott, a feje lekókadt a kimerültségtől, a lábát alig tudta felemelni.

Félálomban támolygott tovább, és kicsit elmosolyodott a hangot hallva. Aztán megrázta magát, hogy felébredjen, és fülelt.

Az óceán az? Lehetséges, gondolta… és még valami.

Megdörzsölte fáradt szemét, és előremeredt. Fény. Fényt látott. Tekintetét rászegezve ment tovább.

Az óceán, gondolta ismét, egyre hangosabb, közelebbről hallatszik. Mi lesz, ha elvéti a lépést, és lezuhan egy szikláról? De a fény… az is közel volt.

Kiért a fák közül. Mező tárult elé a holdfényben. Nagy és füves. És… tehenek. A fény, jóval az erdő, a mező szélén túl, egy házból jött.

Majdnem belesétált a szögesdrótba, amely a teheneket a karámban tartotta.

Kicsit megvágta magát, amikor átbújt rajta, és az új pulóverét is elszakította. Emlékezett rá Írországból, a filmforgatásról, hogy a tehenek a valóságban sokkal nagyobbra nőnek, mint amilyennek a könyvekben vagy távolról látszanak.

Tehénkakiba lépett, és egy tízéves lány undorával fújolt. Onnantól kezdve, miután a füvön letakarította a cipőjét, próbált odafigyelni, hová lép.

Már látta, hogy valóban házhoz közelít, amely az óceánra néz, lent és fent is terasz fut körbe, és a fény az egyik földszinti ablakból jön. Fészer és hasonlók, tehát egy farmra jutott.

Ismét átbújt a szögesdróton, ezúttal sikeresebben.

Teherautót és kocsit látott, trágya és állatok szagát érezte.

Miután ismét megbotlott, futni kezdett a ház felé. Lesz ott valaki, aki segít, aki hazaviszi. Aztán megtorpant.

Lehet, hogy rossz emberek. Nem tudhatja. Honnan is tudhatná? Még az is lehet, hogy a barátai azoknak, akik bezárták abba a szobába. Óvatosnak kell lennie.

Már biztosan későre jár, szóval alszanak. Csak be kell jutnia, keresnie egy telefont, és felhívni a kilenc-tizenegyet. Aztán elbújhat, amíg a rendőrök megérkeznek.

A ház felé osont, fel a széles elülső teraszra. Noha arra számított, hogy a bejárati ajtót zárva találja, majdnem összeesett a megkönnyebbüléstől, amikor az ajtógomb elfordult.

Beóvakodott.

Az ablakban lévő lámpa halványan világított, de világított. Nagy szobát látott, bútorokat, jókora kandallót, az emeletre vezető lépcsőt.

Telefont nem, ezért hátrafelé indult, a konyhába. Az ablakpárkányon vörös cserepekben zöld akármik nőttek, az asztal körül négy szék állt, az asztalon gyümölcsöstál.

Cate felkapott egy fényes, zöld almát, és beleharapott. Ahogy a foga belemélyedt, az alma leve kicsordult a nyelvére, a torkára, tudta, hogy soha ilyen finomat még nem evett. Meglátta a telefont a pulton, a kenyérpirító mellett.

Aztán meghallotta a lépteket.

Mivel a konyhában nem volt hol elbújni, beszaladt az onnan nyíló ebédlőbe. Az almát szorongatva, az alma levétől csatakos kézzel behúzódott a terjedelmes pohárszék mellé a sötét sarokba.

Amikor a konyhában felgyulladt a fény, igyekezett még kisebbre összehúzni magát.

Aztán meglátta a férfit, amint egyenesen a hűtőhöz megy. Nem is férfit, csak egy fiút, bár idősebbnek tűnt nála, magasabbnak is. Sötétszőke haja kócos volt, és csak egy bokszeralsót viselt.

Ha Cate nem lett volna annyira megrémülve, egy majdnem meztelen fiú látványa, aki nem az unokatestvére, elborzasztotta és elbűvölte volna.

Nagyon sovány, állapította meg, miközben a fiú kivett egy csirkecombot a hűtőből, és azt rágcsálta, tejet vett elő… kancsóban, nem dobozban, mint ahogy az üzletben kapható.

Egyenesen a kancsóból nyakalta a tejet, aztán a kancsót az asztalra tette. Magában énekelt vagy dúdolt, miközben levette a konyharuhát valamiről, ami valamiféle pitének nézett ki.

Aztán a fiú, még mindig dudorászva, megfordult, kihúzta a fiókot és… meglátta Cate-et.

– Hú! – Ahogy a fiú döbbenten hátrahőkölt, Cate-nek volt egy pillanata, hogy elfusson. De mielőtt összeszedhette volna magát, a fiú oldalra biccentette a fejét. – Szia, hát te? Eltévedtél, vagy ilyesmi?

Amikor előrelépett, Cate összerándult, és hátrébb húzódott.

Úgy tűnt, ha ezer év múlva visszagondol, akkor is pontosan emlékezni fog, mit mondott, vagy hogyan nézett ki a fiú.

Mosolygott, könnyedén beszélt, mintha csak a parkban vagy egy fagyizóban találkoztak volna.

– Semmi baj. Minden rendben. Senki sem fog bántani. Hé, éhes vagy? A nagyim szuper finom csirkét süt. Van maradékunk – lengette meg felé a kezében lévő csirkecombot, hogy bizonyítsa. – Dillon vagyok, Dillon Cooper. Ez a mi farmunk. Az enyém, a nagyié és az anyué.

Beszéd közben tett még néhány lépést, aztán leguggolt. Amikor megtette, a tekintete megváltozott. A szeme zöld, már Cate is látta, de bársonyosabb, nyugodtabb, mint a nagypapáé.

– Vérzel! Hogy sérültél meg?

Cate ismét remegni kezdett. Nem félt a fiútól, talán épp ezért remegett.

– Elestem, és aztán éles dolgok voltak ott, ahol a tehenek vannak.

– Bekötözzük, jó? Gyere, ülj le a konyhában. Van cuccunk, hogy bekötözzük. Hogy hívnak? Engem Dillonnak, emlékszel:

– Caitlynnek. Cate-nek, C-vel írva.

– Gyere, ülj le a konyhában, Cate, és ott rendbe hozunk. Szólnom kell az anyunak. Ő jó fej – tette hozzá gyorsan. – Komolyan.

– Fel kell hívnom a kilenc-tizenegyet. Szükségem van egy telefonra, hogy felhívjam őket, ezért bejöttem. Nem volt bezárva az ajtó.

– Oké, csak hadd szóljak előbb az anyunak. Öregem, frászt kap, ha idejönnek a zsaruk, mialatt ő alszik. Nagyon megrémülne.

Cate ajka megremegett.

– Az apukámat is felhívhatom?

– Persze, persze. De előbb ülj le, jó? Talán megehetnéd az almád, addig én szólok az anyunak.

– A rosszfiúk voltak – suttogta Cate, és a szeme tágra nyílt.

– Ne baszki, tényleg? Ne mondd meg anyunak, hogy ezt mondtam. – Amikor a lány felé nyúlt, Cate megfogta a kezét. – Hol vannak?

– Nem tudom.

– Öregem, ne sírj! Most már minden rendben lesz. Csak ülj itt, én szólok anyunak. Ne szökj meg, rendben? Mert segítünk neked. Megígérem.

Cate hitt neki, ezért a fejét lehajtva bólintott.

Dillon most jobban vágyott az anyjára, mint bárki vagy bármi másra, ezért felrohant a lépcsőn. Bujkáló gyereket találni a házban, miközben meg akarja dézsmálni a hűtőt, király volt… illetve az lett volna, ha nem tele horzsolásokkal, vérző sebekkel. Ráadásul elég ijedtnek tűnik ahhoz, hogy bepisiljen.

De az megint csak király, hogy a lány a rendőrséget akarja, és a rosszfiúk még királyabbak. Kivéve, hogy egy kislányról van szó, akit bántottak.

Kopogás nélkül rontott be az anyja szobájába, és megrázta a vállát.

– Anyu! Anyu, ébredj!

– Istenem, Dillon, mi van?

Julia talán elhessentette volna, és hátat fordít neki, de a fiú ismét megrázta.

– Fel kell kelned. Van lent egy gyerek, egy lány, és megsérült. Azt mondja, rosszfiúk bántották, és hívni akarja a zsarukat.

Julia álmosan kinyitotta a fél szemét.

– Dillon, már megint álmodsz.

– Nem, dehogy. Esküszöm az istenre. Vissza kell mennem a konyhába, mert a lány fél, és talán elszalad. Le kell jönnöd. Kicsit vérzik is.

Julia most már teljesen éberen ült fel az ágyban, hosszú, szőke haját hátrarázta az arcából.

– Vérzik?

– Siess, jó? Jézusom, fel kell vennem valami nadrágot.

Berohant a szobájába, felkapta a farmert és a pulóvert a padlóról, ahová dobta, pedig nem lett volna szabad. Futás közben dugta bele a lábát a nadrágba, fél lábon ugrándozott tovább, s közben a másik lábát a farmerbe dugta. Meztelen lába csattogott a falépcső fokain, miközben a pulóvert is magára ráncigálta.

A lány még az asztalnál ült, amitől Dillon megkönnyebbülten felsóhajtott.

– Jön anyu. Kihozom az elsősegélydobozt a kamrából. Anyu majd tudja, mit kell tenni. Megeheted a csirkecombot, ha akarod – intett a hús felé, amit az asztalra dobott. – Csak egyet haraptam bele.

De Cate összehúzta magát, ahogy meghallotta, hogy valaki jön le a lépcsőn.

– Csak anyu az.

– Dillon James Cooper, esküszöm, ha…

Megtorpant, amikor meglátta a kislányt, és az álmos bosszúságot mintha letörölték volna az arcáról. Fiához hasonlóan Julia is tudta, hogyan kell egy sérült és riadt teremtéshez közeledni.

– Julia vagyok, édesem, Dillon anyukája. Meg kell hogy nézzelek. Dillon, hozd az elsősegélydobozt.

– Hozom már – motyogta a fiú, és levette a dobozt a nagy kamra polcáról.

– Most pedig tiszta ruhát és egy tál meleg vizet. Meg egy takarót. Gyújts be a konyhában.

Dillon a szemét forgatta a háta mögött, de engedelmeskedett.

– Hogy hívnak, kedves?

– Caitlyn.

– Caitlyn. Szép név. Először ezt a vágást tisztítom ki a karodon. Nem hiszem, hogy össze kellene varrni.

Mosolygott beszéd közben. Aranyfényű volt a szeme, de zöld is, mint a fiúé. Mint Dilloné, gondolta Cate.

– Mialatt rendbe hozlak, elmesélhetnéd, mi történt veled. Dillon, tölts tejet Caitlynnek, mielőtt elteszed a kancsót.

– Nem kérek tejet. Azok is tejet akartak adni nekem, de rossz volt. Nem kérek tejet.

– Rendben. Mit szólnál…

Elhallgatott, amikor Cate összerándult. Maggie Hudson jött lefelé a lépcsőn. Maggie egy pillantást vetett Cate-re, és oldalra billentette a fejét.

– Kíváncsi voltam, mi ez a zaj. Úgy tűnik, vendégünk van.

Neki is szőke haja volt, de világosabb, mint Dilloné és az anyjáé, benne egy széles kék tincs hullott a vállára.

Pólót viselt, és virágos pizsamanadrágot, a pólón egy női fej volt látható, aminek rengeteg göndör haja volt, és alatta a JANIS felirat virított.

– Ő az anyukám – mondta Julia a kislány karján levő vágásokat tisztogatva. – Terítsd a takarót Caitlyn vállára, Dillon. Fázik.

– Itt is gyújtsunk be.

– Már csinálom, nagyi.

A fiú sértődötten elvonult mellette, de a nő csak megsimogatta a fejét, miközben az asztalhoz lépett.

– Maggie Hudson vagyok, de hívhatsz nagyinak. Úgy festesz, mint akinek nagy szüksége van egy bögre forró csokira. Van egy titkos receptem.

Benyúlt a konyhaszekrénybe, elővett egy csomag Swiss Miss kakaót, aztán Cate-re kacsintott.

– Ő itt Caitlyn, anya. Épp el akarta mesélni, mi történt vele. Képes vagy rá, Caitlyn?

– Bújócskáztunk a dédnagyapám életének megünneplése után, és a garázs melletti nagy fához mentem, hogy felmásszak, és azon bújjak el. Volt ott egy férfi, aki megszúrt valamivel, és valahol máshol ébredtem fel.

Ömlött belőle a szó, miközben Maggie egy nagy bögrét rakott be a mikróba, Julia kenőcsöt kent a vágásokra, és Dillon lehajolt, hogy begyújtson, s közben csak bámult.

– Gonosz bohóc- és vérfarkasálarcot viseltek, és azt mondták, eltörik az ujjaimat, ha nem teszem, amit mondanak. És a bohócnál pisztoly is volt, és azt mondta, le fog lőni. De nem ettem meg a levest, és a tejet sem ittam meg, mert fura ízük volt. Drogot tettek bele, amitől elalszol, a rosszfiúk így szokták, ezért a vécébe öntöttem, és úgy tettem, mintha aludnék.

– Szent szar!

Juliának elég volt csak odapillantania, hogy a fiú elhallgasson.

– Ez okos volt tőled. Bántottak.

– Elestem, amikor belökték az ajtót, és a gonosz bohóc nagyon, nagyon erősen meghúzta a hajam. De aztán azt hitték, hogy alszom, és az egyikük, a farkas, bejött, és telefonált. Tovább színleltem, és becsaptam. Megtartottam a leveses kanalat, és azzal szedtem ki a szögeket az ablakzárból. Az egyikük elhajtott. Hallottam, hogy odakint beszélgetnek, és az egyikük elhajt. Ez akkor volt, amikor annyira ki tudtam nyitni az ablakot, hogy kiférjek, de túl magasan voltam ahhoz, hogy leugorjak.

A mikró lejárt, de Caitlyn továbbra is egyenesen Julia szemébe nézett. Biztonságban érezte magát az arany és zöld tekintetben. A kedves pillantásban.

– Összekötöttem a lepedőket. Eltépni nem tudtam, de összekötöztem őket. Aztán visszajött, aki elhajtott, és féltem, hogy bejön, meglát, és eltöri az ujjaimat.

– Most már senki sem fog bántani, kicsi lány.

Maggie az asztalra tette a forró csokit.

– Le kellett másznom, de a kezem folyton megcsúszott, és odalent világos volt, és a lepedőkötél nem volt elég hosszú, ezért le kellett ugranom. Megfájdult a bokám, de futottam. Fákat láttam, nagyon sok fát, ezért arra futottam, és futottam. Elestem, és megfájdult a térdem, de én futottam. Nem tudtam, hol vagyok.

Cate-nek most potyogtak a könnyei, és Julia gyengéden letörölte őket.

– Aztán meghallottam az óceánt, előbb csak kicsit, aztán erősebben. És megláttam a fényt. Égett a lámpa, és én követtem a fényét. Aztán megláttam a teheneket, a házat és a világosságot. De attól féltem, hogy maguk is rosszfiúk, szóval belopóztam. Hívni akartam a kilenc-tizenegyet. Elloptam egy almát, mert éhes voltam, és Dillon lejött, és rám talált.

– Micsoda pokoli történet! – Maggie átölelte Dillont. – Te vagy a legbátrabb lány, akivel valaha találkoztam.

– Ha a rosszfiúk rám találnak itt, lelőnek, és mindenki mást is.

– Nem jönnek ide – nyugtatta meg Julia, és hátrasimította a kislány haját. – Tudod, melyik az a ház, ahol bújócskáztál?

– A dédnagyapám háza. Sullivan pihenőlakjának nevezte el.

– Édes jó istenem! – ült le Maggie. – Te Liam Sullivan dédunokája vagy?

– Igen, asszonyom. Meghalt, és megemlékeztünk az életéről. Ismerte őt?

– Nem, de csodáltam őt, az életét, a munkáit.

– Idd meg a forró csokidat, Caitlyn. – Julia mosolyogva simította hátra a kislány rakoncátlan haját. – Felhívom neked a kilenc-tizenegyet.

– Felhívná az apukámat is? Elmondaná neki, hol keressen?

– Természetesen. Tudod a számát? Ha nem, meg…

– Tudom – vágott közbe Cate, és megmondta.

– Jó kislány. Anya, fogadok, hogy Caitlyn tudna enni pár falatot.

– Azt én is lefogadom. Dil, maradj Caitlynnel, amíg én rántottát sütök. Semmi sem fogható a rántottához az éjszaka közepén.

Megtette. Amúgy is megtette volna, hiszen a lány a vendégük volt, és ha valakinek vendége van, nem hagyja magára. De sokkal inkább azért maradt Cate mellett, mert tényleg csodálatosnak találta.

– Lepedőkből csináltál kötelet, és kimásztál az ablakon.

– Muszáj volt.

– Nem mindenki lett volna képes rá. Ez csúcs! Úgy értem, elraboltak, de te túljártál az eszükön.

– Butának hittek. Láttam rajtuk.

Mivel úgy tűnt, a lánynak nem kell, Dillon felvette a csirkecombot, és beleharapott.

– Pedig egyáltalán nem vagy az. Olyan volt, mint egy ház?

– Azt hiszem. Hátul voltam, legalábbis úgy vélem, és igazából nem láttam mást, csak a fákat meg a hegyeket. Sötét volt a szobában. Láttam a konyhát, amikor lemásztam. Nem volt olyan szép, mint ez, de azért szép volt. Csak… Nem tudtam megmondani, hol vagyok, és a fák közt végképp eltévedtem, szóval nem tudom. És azt sem tudom, milyen sokáig aludtam attól, ami a tűben volt.

Még mindig ijedtnek tűnt, de még inkább fáradtnak. Hogy felrázza kicsit, Dillon felé intett a csirkecombbal.

– Fogadjunk, hogy a zsaruk megtalálják a házat és a rosszfiúkat. A seriff a barátunk, és ő nagyon okos fickó. Talán a rosszfiúk nem is tudják, hogy elszöktél.

– Talán. A farkas beszélt valakivel telefonon…

A homlokát ráncolva próbált visszaemlékezni, de akkor jött Julia a telefonnal.

– Caitlyn, valaki szeretne beszélni veled.

– Apu az? – Cate megragadta a telefont. – Apu! – Ismét ömleni kezdtek a könnyei, az arcán patakzottak, miközben Julia a haját simogatta. – Jól vagyok. Elszöktem. Futottam, és most Juliával, a nagyival és Dillonnal vagyok. Értem jössz? Tudod, hol keress?

Julia lehajolt, és megpuszilta Cate feje búbját.

– Pontosan el fogom mondani neki.

– A nagyi rántottát süt. Nagyon éhes vagyok. Én is szeretlek, apu.

Visszaadta a telefont Juliának, letörölte a könnyeit.

– Sírt. Sohasem hallottam még sírni.

– Örömében sírt. – A nagyi Cate elé tette a rántottát és a pirítóst. – Örül, hogy biztonságban van a kislánya.

A kislány nekilátott a rántottának, miközben a nagyi tányérra rakta a maradékot.

Cate megette az összes tojást, a pirítóst, és épp bele akart harapni a pitébe, amit Julia tett elé, amikor kopogtak.

– A rosszfiúk…

– Nem kopognak – nyugtatta meg Julia. – Ne aggódj!

Cate mellkasa így is elszorult, mintha valaki összenyomná, amikor Julia az ajtóhoz ment. Dillon megfogta a kezét, és ő erősen megszorította. Amikor Julia ajtót nyitott, Cate visszafojtotta a lélegzetét, bár ettől csak jobban fájt a mellkasa.

Aztán minden, minden eltűnt, amikor meghallotta az apja hangját.

– Apu!

Felugrott a székről, kiszaladt a konyhából, és az apjához rohant, ahogy korábban a fák felé futott. Az apja felkapta, és szorosan, nagyon szorosan magához ölelte. Cate érezte, hogy remeg, érezte az arcán a bajszának szúrását, a saját könnyeivel összemosódó könnyeit.

Újabb kar ölelte át… melegen, biztonságosan.

Nagypapa!

– Cate! Catey! Ó, kicsikém! – Aidan hátrahúzódott, szemében újabb könnyek gyülekeztek, ahogy a lánya arcára nézett. – Bántott.

– Elestem, mert sötét volt. Elszöktem.

– Most már biztonságban vagy. Biztonságban.

Miközben Aidan a kislányt ringatva állt, Hugh Juliához fordult, és megfogta a kezét.

– Nincs rá szó, amellyel kifejezhetném a hálámat. – Az asszony mögé nézett, ahol Maggie és Dillon állt és figyelt. – Mindnyájuknak.

– Nincs rá szükség. Okos, bátor kislányuk van.

– Dillon talált rám, és az anyukája bekötözte a sebeimet, a nagyi meg sütött nekem tojást.

– Ms. Cooper – kezdte Aidan, de a torka elszorult, nem jött ki rajta hang.

– Julia. Tettem fel kávét. A seriff úton van. Jobbnak láttam felhívni, bár gondolom, hogy szeretné inkább hazavinni Caitlynt, és otthon foglalkozni az üggyel.

– Szívesen innék egy kávét. Csak szeretném felhívni a feleségemet, és megnyugtatni őt meg a többieket, hogy megvan a lányunk. – Hugh megsimogatta Cate haját. – Ha nem okoz gondot, azt hiszem, az lenne a legjobb, ha itt és most beszélnék a seriffel.

– Van egy telefon a konyhában. – Maggie előrelépett. – A mobilhoz nincs elég térerő. Maggie Hudson – tette hozzá, kezet nyújtva.

Hugh a felé nyújtott kézről tudomást sem véve megölelte.

– Nos, ez aztán a nap, pedig még fel sem kelt. Megismertük Kalifornia legbátrabb lányát, és Hugh Sullivan megölelt. Jöjjön, Hugh.

– Cate anyja végre bevett egy altatót, mielőtt hívtak – mondta Aidan. – Nagyon boldog lesz, Cate, amikor felébred, és meglát téged. Nagyon megijedtünk, aggódtunk. – Felemelte a kislány bekötözött karját, és megpuszilta.

– Üljenek le Cate-tel, szedjék össze magukat. Addig segítek a kávénál. Kérsz még egy kis forró csokit, Cate?

A kislány még mindig az apjához bújva bólintott.

– Igen, köszönöm.

Miközben ezt mondta, egy autó fényszórója villant odakint.

– Ez a seriff lesz. Kedves ember – mondta Cate-nek.

– És megkeresi a rossz embereket?

– Fogadok, hogy igen. – Julia az ajtóhoz ment, kinyitotta, kilépett a teraszra. – Seriff.

– Julia.

Red Buckman inkább szörfösnek tűnt, mint zsarunak. Hiába múlt el negyven, és araszolt az ötven felé, amikor ideje engedte, fogta a deszkáját, és meglovagolta a hullámokat. A haja, egy rövid, napszítta fonat épp csak rálógott a kabátja gallérjára. Napbarnított, a parton és a vízen töltött óráktól cserzett arca gyakran öltött megtévesztő „tökmindegy” kifejezést.

Julia tudta róla, hogy okos, értelmes és elkötelezett. Ahogy azt is, hogy laza, egymást segítő barátság van anyja és a férfi közt.

– Nem hiszem, hogy ismered Wilson seriffhelyettest. Michaela, ő Julia Cooper.

– Üdvözlöm, asszonyom.

A Red mellett álló, kedves tekintetű, sötét bőrű szépség úgy festett khaki színű egyenruhájában, mint akit skatulyából húztak ki. Alig elég idős ahhoz, hogy alkoholt ihasson, gondolta Julia, és úgy áll a tükörfényes cipőjében, mint egy katona.

– Caitlyn az apjával van a nappaliban. A nagyapja is itt van.

– Előbb téged kérdeznélek. Biztos vagy benne, hogy a gyerek nem csak megszökött otthonról?

– Kizárt dolog, Red. Magad is látod majd, ha beszélsz vele. Már megnyugodott, de halálra volt rémülve, és átkozottul megfélemlítették. A kilenc-tizenegyet akarta hívni, és az apját.

– Rendben, akkor lássunk hozzá.

Bement a házba, a helyettese fél lépéssel lemaradva követte.

Aidan öléből Caitlyn egyetlen pillantással végigmérte.

– Maga tényleg a seriff?

– Igen. – Red elővette a jelvényét a zsebéből, és megmutatta a kislánynak. – Ide van írva. Red Buckman – mutatkozott be Aidannek. – Maga Caitlyn apja?

– Igen. Aidan Sullivan vagyok.

– És nincs kifogása ellene, hogy beszéljek a lányával?

– Nincs. Szeretnél beszélni Buckman seriffel, ugye, Cate?

– Fel akartam hívni a kilenc-tizenegyet, de Dillon rám talált, mielőtt megtehettem volna, ezért Julia hívta őket.

– Így volt helyes. Ülj le, Mic – mondta a helyettesének, aki szúrós pillantást vetett rá a megszólítás miatt, de engedelmeskedett. Red a dohányzóasztalra ült, hogy szemtől szemben legyen Cate-tel. – Mi lenne, ha mindent elmesélnél az elejétől fogva?

– Sok ember volt nálunk, mert meghalt a dédnagypapám.

– Hallottam róla, és nagyon sajnálom, hogy meghalt a dédnagypapád. Ismerted azokat, akik ott voltak?

– A legtöbbjüket igen. Miután beszédeket mondtak, történeteket meséltek a dédnagypapámról, én átöltöztem a játszóruhámba, és az unokatestvéreimmel meg a többi gyerekkel kimentünk játszani. Egy idő után bújócskázni kezdtünk. Boyd volt a hunyó, nekem meg megvolt a kiválasztott búvóhelyem.

Egy pillanatra elhallgatott, a homlokát ráncolta, aztán elmondta az egész történetet.

Red nem szakította félbe, csak felállt egy percre, amikor Maggie jött be Hugh Sullivannel. Elvette a kávéját.

– Folytasd, kedves – biccentett Cate felé.

Látta Aidan döbbent arcát, amikor a kislány a fenyegetésekről beszélt – az ujjak eltöréséről, a pisztolyról –, látta, hogy az apa a könnyeivel küzd.

Michaela részletes jegyzetet készített, és közben mindenkit figyelt.

– Aztán megláttam a fényt. Nem, az óceánt hallottam meg előbb – helyesbített, és elmesélte a többit.

– Biztosan nagyon féltél.

– Mindenem remegett, még belül is. De le kellett gyűrnöm, amikor alvást színleltem, különben a férfi rájött volna, hogy nem alszom.

– Hogy jutott eszedbe a lepedőkből kötelet csinálni?

– Egy filmben láttam. Azt hittem, könnyebb lesz, de nem tudtam eltépni őket, így nagyok és vastagok volt, és nehéz volt őket összekötözni.

– Egyszer sem láttad a férfiak arcát?

– Az egyiket láttam egy pillanatra a fánál. Szakálla volt, és szőke haja.

– Megismernéd, ha újra látnád?

– Nem tudom. – Megremegve az apjához bújt. – Muszáj?

– Emiatt most ne aggódj. Mi van a nevekkel? Kimondták a nevüket akár egyszer is?

– Nem hiszem. Várjon… a telefonban, amikor alvást színleltem, a férfi „szerelmem”-nek szólította a másikat. Gondolom, ez nem igazi név.

– Tudod, hogy mennyi ideig tartott, hogy ideérj, miután kimásztál az ablakon?

Cate a fejét rázta.

– Örökkévalóságnak tűnt. Sötét volt, hideg, és mindenem fájt. Féltem, hogy rám találnak, vagy hogy talán megesz egy medve. – Fejét Aidanhez hajtotta. – Csak haza akartam jutni.

– Azt meghiszem. Szeretnék kicsit beszélni apáddal és nagyapáddal. Addig talán Dil megmutathatná a szobáját.

– Hallani akarom. Velem történt. Hallani akarom.

– Igaza van. – Hugh megsimogatta a haját, amikor a kislány Aidan öléből átmászott az övébe. – Vele történt.

– Rendben. Szükségünk lesz azoknak a névsorára, akik a házban tartózkodtak. Vendégek, személyzet, külső beszállítók.

– Megkapja.

– Amikor meglesz, egyesével végigvesszük az embereket, mikor távoztak, hogyan. Most egyelőre mondja el, mikor vették észre, hogy Cate elveszett.

– Nina szólt, a dadája.

– Teljes neve?

– Nina Torez. Hat éve van már nálunk… nem, majdnem hét – helyesbített. – Amikor Cate nem jött be a többi gyerekkel, Nina a keresésére indult. Amikor nem találta, szólt nekünk. Mindenki kereste. Azt hiszem, elmúlt hat óra, majdnem hétre járt, amikor Nina aggódva bejött.

– Közvetlen hét előtt történt – szólt közbe Hugh. – Csoportokra oszlottunk, és átnéztük a házat, a melléképületeket, a kertet. Nina a garázs mellett megtalálta Cate hajcsatját.

– Elvesztettem a pillangós csatomat.

– Veszünk neked újat – ígérte Hugh.

– Éppen hívni akartuk a rendőrséget – mondta Aidan –, amikor csörgött a telefon.

– Melyik.

– A vonalas.

– Hánykor.

– Nyolc körül. Igen, majdnem nyolc volt. Férfihang beszélt. Azt mondta, nála van Cate, és ha hívjuk a rendőrséget, az FBI-t, ha bárkinek szólunk, akkor… bántani fogja. Azt mondta, tízmillióba fog kerülni, hogy épségben, sértetlenül visszakapjuk, s hogy később hív a további utasításokkal.

– Néhányan nyomban hívni akartuk a rendőrséget. – Hugh tovább simogatta Cate fejét, majd maga felé fordította a kislány arcát. – Annyira aggódtunk miattad! De a menyem addigra szinte hisztérikus állapotba került, és határozottan ellenezte. Úgy döntöttünk, várunk. Ez volt a legnehezebb, amit valaha tettem. Elintézni a pénzt, és várni. – Megpuszilta Cate feje búbját. – És imádkozni.

– A második hívás fél tizenegy körül futhatott be. A férfi azt mondta, holnap… illetve most már ma éjfélig van időnk. Újra kapcsolatba fog lépni velünk, és megmondja, hová vigyük a pénzt, aztán elárulja, hol találjuk Cate-et.

– Aidannel megbeszéltük, hogy követelni fogjuk, hadd beszéljünk Cate-tel, hogy megbizonyosodhassunk…

– Sikított. Engem hívott.

Aidan a tenyerébe temette az arcát.

– Cate, azt mondtad, az egyik férfi elhajtott egy kis időre.

– Igen. Kimentek. Hallottam őket az ablakon át. Láttam a hátsó lámpa fényét.

– Tudod, hogy mennyi ideig volt távol?

– Nem tudom, de amikor elment, kihúztam a szögeket az ablakból, és kezdtem összekötözni a lepedőket. De visszajött, mielőtt kijuthattam volna.

– De rögtön utána kimásztál.

– Féltem, hogy visszajönnek a szobába, és meglátják a nyitott ablakot meg a lepedőket. Ezért kimásztam.

– Okos kislány vagy. Hé, Dillon, hánykor jöttél le, és találtál rá Cate-re?

– Nem tudom pontosan. Csak felébredtem arra, hogy éhes vagyok, és eszembe jutott a sült csirke.

– Én viszont tudom, hogy Dillon közvetlen egy előtt ébresztett fel.

– Rendben. – Red fejében ott volt az idővonal, amikor felállt. – Hagyom, hogy hazavigye a kislányt. Beszélnünk kell a dadával és a többiekkel is, akik még a házban vannak. Szeretném még ma reggel megtenni.

– Amikor csak akarja.

– Legyen nyolc körül? Így lesz egy kis idejük megnyugodni, aludni. – Cate-re nézett. Rednek barna szeme volt, és a kislány kedvéért mosolygóvá vált a tekintete. – Lehetséges, hogy újra beszélnem kell veled, Cate. Nem baj?

– Nem. Elkapja a rosszfiúkat?

– Ez a terv. Addig is, gondolkodj egy kicsit, és ha eszedbe jut valami, bármi apróság, csak szólj. – Kihúzott egy kártyát a zsebéből. – Ez én vagyok, az irodám száma és az otthoni számom. Rajta van az e-mail-címem is. Tartsd meg. – Megpaskolta a kislány lábát, aztán felállt, megkerülte az asztalt. – Nyolc körül ott leszünk. Át kell vizsgálnunk a helyet, különösen azt, ahol Cate látta a férfit, aki elrabolta. És mindenkivel beszélnünk kell a házban. Állítsa össze azt a névsort a vendégekről, a személyzetről és így tovább.