Budapest, 2025

Copyright © Tóth Gábor Ákos, 2025

© XXI. Század Kiadó, 2025

Borítófotó © Shutterstock

ISBN 978 963 568 617 9

A regény szereplőit a képzelet szülte.
Bármilyen hasonlóság létező személyekkel
csakis a véletlen műve lehet.

Prológus

Emlékszem, a POPEYE tetőtéri teraszán ültünk, ahol a futtatott szőlő adta a kiszámítható árnyékot. Öreg, göcsörtös indák szolgáltatták az enyhet adó tenyérnyi levelek életerejét – valahogy így voltunk mi is a velünk szemben ülő, kétségbeesett tekintetű fiatal nővel. A remény kacsaival kapaszkodott belénk minden rebbenő pillantása, ami először csak furcsa, később inkább zavarba ejtő volt számunkra.

– Segítsetek eltemetni a férjemet – motyogta alig hallhatóan, s ez a mondat a parti sétány „szőke bombázójának” szájából jóval több volt egyszerű kérésnél, lényegében úgy hatott, mint valami elsuttogott segélykiáltás.

Egymásra pillantottunk a feleségemmel, miközben az asztallap alatt megszorítottuk egymás kezét – nevezzük vén tőkék ölelkezésének a lugas rejtekében –, s próbáltuk feldolgozni, értelmezni a kérést. Köztünk szólva, tanácstalanabbak voltunk bármely általunk kedvelt Wim Wenders-mozi hőseinél is. Miért pont velünk történik ez?

Ebben a napszakban nem tartózkodott senki a szállásunk szomszédságában üzemelő bisztró tetőterasznak csúfolt, bitumennel kiöntött lapos tetején. Szomorú triónk és a fenyőerdőkkel borított sziklás tengerpart között felforrósodva, lustán remegett a levegő. Ha nem itt ülünk, minden bizonnyal a szokásos délutáni punnyadásra ítéltettünk volna – pár száz kilométerrel odébb igazi neve is van ennek a napszaknak: mezzogiorno –, de mivel mégiscsak egy barátunk utolsó útjáról volt szó, ezen a napon érthető módon eltekintettünk ettől.

Erre a kérésre azonban – noha végigkövettük a tragikusnak mondható előzményeket – végképp nem számítottunk. Ám Anna – a mlinieknek csak Ana –, az özvegy, máris magyarázattal szolgált.

– Petar kívánsága az volt, hogy a hamvait a tengerbe szórjuk a Spilan-hegy alatti kis öbölben. De sem én, sem Ivana nem tudunk vitorlázni, helybelit meg nem szívesen mozgósítanék, hogy kormányozza oda a Sirent.

– De hiszen ez magától értetődő – horkantam fel, ismételten megszorítva Françoise kezét, hogy megszerezzem a támogatását, de ez egyébként teljesen felesleges volt.

– Egyértelmű – szögezte le ő is, de aztán folytatta. – A férjed halála óta azért valami csak megváltozott, nem? Lehet, hogy tévedek, de mintha jobban kiállnának melletted, mint korábban, nem gondolod?

Elhűlve néztem rá: hogy a fenébe jön ez most ide?! Én annál sokkal pragmatikusabban szemléltem az egész helyzetet, semmint hogy a mlini őslakosok pálfordulásáról cseverésszünk egy espresso mellett. Miért hozta ezt most fel?

– Csak azt akarom mondani – húzta odébb finoman a kezét –, hogy jobban meg kellene bíznod bennük. De, persze, ahogy a jó öreg Oaks mondta, magától értetődően számíthatsz ránk, kedvesem. És melyik napra gondoltál?

Úgy kérdezte ezt, mintha előtte a helyi filmklub műsoráról beszéltek volna, betervezve egy közös programot, ami – érthető okokból – az utóbbi időkben kimaradt közös együttléteinkből. Érdekes módon azonban Anna nem ütközött meg ezen a kis közjátékon, mi több, hosszú fehér karját kinyújtva az asztal fölött egy hálás ölelést indított feleségem irányába. Nagyszerű, gondoltam, ők biztosítják egymást az örök barátságukról, én meg küszködhetek majd a tenger örvénylő hullámaival. Nem mintha ez különösebb problémát okozott volna valaha is. Mi soha nem vágytunk ugyan saját vitorlásra, ám szállásadóink jóvoltából lényegében bármikor önfeledt kirándulásokat tehettünk a Sirennel a közeli szigetek háborítatlan öbleibe. Senkit nem érdekelt, hogy a Balatonon szerzett vízijártasságim már évek óta lejárt – talán a koromat tisztelték a rendőrök, vagy csak a rákkal jó ideje küszködő Petart nem akarták zaklatni efféle butaságokkal.

Pillanatra eltűnődtem az itt eltöltött éveinken. Alattunk ott nyújtózott az a táj, és az a Kis-Dubrovnikként emlegetett helység, amibe Françoise-zal végzetesen beleszerettünk, s amiről azt gondoltuk, innen már nem vándorlunk tovább. Egy ódon kis falu a vadregényes Zavrelje-patak két oldalán, amit a tengeri levegő párájának és a meleg éghajlatnak köszönhetően illatos parkok és egy, a kertek végében kanyargó kilométeres parti sétány övezett. A teraszunkról épp ráláttunk a Duper- és az Ivelja-malom takarosan felújított épületeire, amelyek kerekeit hajdanán a patak folyásai forgatták…

Most azonban nem volt idő holmi múltbeli merengésre, ugyanis a tetőre vezető lépcsőnyílásban váratlanul felbukkant egy bozontos üstök, alatta pedig egy általában mosolygós, ezúttal viszont valódi aggodalmat tükröző tekintet.

– Bocsánat, Ana – hadarta a Popeye házigazdája –, itt van két civil ruhás a Policijától. Ez biztos csak félreértés lehet, de… téged keresnek.

ELSŐ RÉSZ

Első fejezet

Akkor

Annával nem sokkal azután találkoztunk, hogy megörököltem egy magyarországi szőlőbirtokot a hozzá tartozó kúriával, és elkezdődött a mi balatoni kalandunk.

Az viszonylag hamar kiderült, hogy eléggé meggondolandó, egy két és fél hektáros földterületen hány embert érdemes foglalkoztatni. Az a plusz egy fő pedig elég fura módon került hozzánk, de hát így alakult. Onnan indult, hogy Kipával, önjelölt intézőnkkel, minden reggel hétkor találkoztunk, kint, a kordonok közt meredező egyetlen cseresznyefánk alatt. Rendszerint késett, de nem sokat. Gondolom, jólesett az önérzetének, hogy megvárathatja az új tulajdonost, a tökkelütött kanadai magyart. Ez alkalommal azonban megelőzött: a korábban beharangozott barátnőjével ácsorogtak a laposan szétterülő árnyékban. Kipának a falubeliek szerint emberemlékezet óta nem volt barátnője. „Legfeljebb ápolónője, hahaha!” – jellemezte a helyzetet Erna, a strandpénztáros, aki egy személyben volt helyi divatikon és hírügynökség.

– Na, végre, hogy megismerhetem – üdvözöltem a kese hajú, mosolytalan teremtést –, annyi jót hallottam magáról!

Csak bólintott, kezet nyújtva, a fogása erős volt, miként a tekintete is, amelyből szikár elszántság sugárzott.

Amire, gondolom, nagy szüksége lehetett, amikor összeállt Kipával, ezzel a testi-lelki topronggyal. Vajon milyen perspektívát lát kettejükben? Szánalomból teszi, vagy jó pontokat gyűjt a mennyekben lakó szakállas öregúrral való találkozáshoz? Úgy saccoltam, pár évvel idősebb lehetett a fiúnál – nyilván egy nagy csalódás után van, vagy éppenséggel elvált…

– Anna felolvasó volt egy idősotthonban – magyarázta „intézőm” a helyzetet –, de megszűnt a státusza, ezért úgy gondoltam…

Na persze, kontrázott az agyam, innentől mi leszünk a környék szerencsétlenjeinek a megmentői.

– Ő nem akart ideköltözni… – folytatta Kipa – …de ha nincs munkája, akkor albérletet sem tud fizetni.

Elöntött a kétségbeesés. Uramatyám, mihez kezdjek egy felolvasóval? Ő fogja netán szórakoztatni az idénymunkásaimat? Ahogy elnéztem kopott kertésznadrágos, kifakult bikinifelsős csenevész kis testét, azzal nem igazán tudná őket szaporább munkára serkenteni.

– Úgy hallottam – szólalt meg ekkor meglepően mély torokhangon Anna –, hogy szokott kertészeket alkalmazni.

Akkor úgy éreztem, megint az eső áztatta Toronto felett szétterülő súlyos felhők nyomasztják a lelkem. Az sem javított a közérzetemen, hogy emlékeim szerint ott is elég kedélyesen viseltem az alkalmazottjaim különféle problémáit: a végén már edzettebb voltam, mint egy telefonos lelkisegély-szolgálat. Lényegében folyamatosan megpróbáltak palira venni, kezdve a karibi lányoktól, akik havonta képesek négyszer-ötször is menstruációs görcsökben otthon fetrengeni, folytatva az orosz zsidó testvérpárral, ők követhetetlen vallási ünnepekre hivatkozva kéredzkedtek el a munkából, nem beszélve arról az időről időre bekopogtató szlovák cigány asszonyról, aki csekély díjazás fejében a rontást szándékozott levenni a vállalkozásomról.

Na és a megrendelők! Az évről évre öregebb, és ennélfogva egyre szarrágóbb magyar kolónia reszketeg veteránjai. A semmittevésbe belegárgyult aggastyánok slejmtől fuldokló telefonjai: „Oaks, ha bedarálta a macskámat a komposztálóba, feljelentem!”, vagy a második-harmadik generációs leszármazottak zavaró közvetlensége: „Ide figyelj, buzikám, én a helyedben nem alkalmaznék se cigányt, se zsidót, se feketét, mert egyszer csak azt veszed észre, hogy otthagynak a kuncsaftjaid!”, nem beszélve az őrült alkoholistákról, a kertjüket felgyújtó drogosokról, a vallási és szexmániásokról, akiknek egy szimpla fűnyírásról vagy sövénymetszésről is a fényességes mennybemenetel jut eszükbe…

Rámeredtem a nőre, és meg kellett állapítanom, hogy az eddigi munkásaim közül még ő néz ki a legépeszűbbnek – dacára annak, hogy állítólag szerelmi életközösségben élnek Kipával.

– Nos, az a helyzet, kedvesem, hogy az a vállalkozás, amiről közös barátunk nyilván tájékoztatta, még papíron sem létezik, nemhogy már a munkaerő-toborzásnál tartanánk – vágtam közbe türelmetlenül.

– Van itt a környéken egy drótkötélpálya – folytatta nem is zavartatva magát a lány –, ahol hason fekve lehet átsiklani egy mély völgyön…

Hűha, mégis csak összejött egy terápiás csoport, gondoltam magamban, de aztán úgy döntöttem, hogy egyelőre nem lombozom le a lelkesedésüket.

Bő fél óra múlva már arról beszélgettünk, hogy egy kis elégedetlenség a sorsunkkal sokszor hasznos lehet, mert az viszi előre az egyént, az viszi előre a világot. Ha mindig mindenki elégedett lenne azzal, ami van, akkor nem haladnánk sehova, és még most is leveleket írogathatnánk e-mail helyett.

– Ha például valaki el van hízva, kezdjen el tenni ellene – agitált Anna az anorexiásokat idéző alkatúak mellett. – Sportoljon, egyen egészségesen, vagy fogadja el, hogy lesznek emberek, akiknek nem vonzó ez. Nem kell csodálkozni. Nem kell megmagyarázni mindenkinek, hogy ő igenis vonzó, mert nem. Ez inkább annak tűnik csak, hogy önigazolást keresnek a lustaságukra.

Elnéztem, ahogy prédikál, s egyre erősödött bennem a meggyőződés, hogy talán nem kellene egy újabb dinkával vesződnöm.

Aztán mégis minden másképp alakult. Meglehet, külső szemlélőnek talán szánalmas, de mivel hosszú évek próbálkozása után sem született gyerekünk, majdnem kézenfekvőnek tűnt, hogy ez a kis szerencsétlen nő legyen a mi felnőtt lányunk.

Második fejezet

Most

– Nem volt tévedés – telepedett vissza az asztalunkhoz Anna. – Még mindig az a mocskos ügy.

– Hogyhogy nem képesek várni?! – csattant fel Françoise. – Legalább, amíg lezajlik a temetés…

– Azt mondják, kiegészítésre szorul a tanúvallomásom.

– Mintha nem lenne napnál is világosabb a tényállás – dünnyögtem, miközben alig bírtam nyitva tartani a szemem, olyan erővel tört rám a délutáni álmosság. – Ez már szinte zaklatás.

– Még jó, hogy itt van neked Ivana – csatlakozott Françoise. – Annyira talpraesett kislány.

– Úgy bizony, már kész felnőtt. Akárcsak a tietek.

Na igen, gondoltam, azzal a különbséggel, hogy ő nincs velünk. Ez az ára annak, hogy magára vállalta a balatoni birtok igazgatását.

– Folyamatosan azt halljuk tőle, hogy élvezi a gazdálkodást, és már sokkal jobban eligazodik a kaotikus magyar viszonyok útvesztőjében, mint mi – próbáltam orrnyereg-masszírozás ürügyén a hüvelykemmel kitámasztani a szemhéjamat. Lám csak, mit tesz az emberrel a helyi klíma – no meg az ebéd előtt leküldött két pohárka travarica.

– Az a magyar bandit meg szabadon grasszál és röhög a markába – háborgott a feleségem, aki, ha elragadták az érzelmei, óhatatlanul a gyerekkorát megidéző montreali franciára váltott. Ezeket az európai franciák számára gyakran érthetetlen kifejezéseket én is nehezen értelmeztem, amikor az angollal, később pedig a magyarral keverte, ám az egyiket most kifejezetten helyénvalónak éreztem. A Je cogne des clous szigorúan fordítva azt jelenti, hogy szögeket döngetek, miközben csupán annak közvetítésére szolgál, hogy „mindjárt elalszom”. A logikai összefüggést felesleges vizsgálni, de jelen helyzetben azt sem bántam volna, ha valaki gombostűvel a homlokomhoz rögzíti a szemhéjamat.

A magyar banditról egyébként csak annyit, hogy annak idején kórusban ágáltunk ellene, és vállvetve óvtuk Petart attól, hogy üzleteljen vele – mindhiába. Szegény, naiv horvát barátom! Ha hallgatsz ránk, talán elkerülhető lett volna ez a méltatlan végjáték. Mintha nem meséltünk volna eleget arról, hogy épp az ilyenek miatt hagytuk ott a külső szemlélőnek olyannyira idillinek tartott balatoni életünket…

S ha már itt tartunk, pont ezek azok az emlékek, amelyek ha éjszaka előjönnek, már tudom, búcsút inthetek az alvásnak. S lám, erre a gondolatra ezúttal is felpattant a szemem, majd csikorogva, fújtatva, de beindult agyam múlt századi cséphadarója is: nincs lazsálás, neked dolgod van itt, öregfiú, ez a két nő például úgy bámul rád, mintha félbehagytál volna egy mondatot…

Nos, végsősoron ez sem kizárt.

– Figyelsz te egyáltalán? – pirított rám Françoise.

– Mi az, hogy! – füllentettem, mert tudtam, hogy nem fog leégetni Anna előtt, noha tisztában van a füllentés tényével. Ő egyszerűen ilyen. Azt szokta mondani, egy regényírónak szeme se rebbenjen, ha sumákol. Ami természetesen nem rám, hanem őrá vonatkozott. Françoise ugyanis egy meglehetősen sikeres sorozatot írt egy kanadai kiadónak a magyarországi kalandjainkról, amivel leginkább borongósabb éghajlatú országok lakói édesítették meg szürke hétköznapjaikat. A mi történetünket a romos kúria felújításáról, az első szüretről, balfogásainkról, gyerekes örömeinkről, egyszóval az új életünkről. Egyesek falják az efféle élményregényeket, feltételezem, sokaknak egyfajta önigazolás arra, hogy soha meg ne próbáljanak hasonló kalandba belevágni, ha jót akarnak maguknak, másoknak meg pont ilyen sztoriktól kezd fenemód viszketni a talpuk. Szerepeltem benne én, Bodza lányunk, valamint napfényes jókedv és kitűnő étel-/életreceptek, azonkívül egy csomó félnótás telekszomszéd, meg filozófus alkoholista és botcsinálta borász – szóval a könyv angolszász területen elég jól hozott a konyhára, míg ellenben a Balatont saját hűbérükként kezelő honi vállalkozók módfelett megsértődtek nőm ironizáló, csipkelődő stílusán. Ezek után az sem okozott meglepetést, amikor hírül vettük, hogy valami turisztikai főfütyi/főpunci csírájában elfojtotta a magyar nyelvű megjelenés támogatását. A jelenség, mondjuk, törvényszerű: manapság minden az üzletben vagy politikában magát sikeresnek gondoló fazon könyvet ír, hát persze hogy nekik kell a támogatás. Ezek, miközben mérhetetlenül lenézik, ingyenélőknek tartják a művészeket, olyanra ácsingóznak, amihez közük nincs és nem is lesz soha, ez pedig a halhatatlanság. Sajnálom őket – szokta mondani Françoise csöppet sem leplezett hamis együttérzéssel.

– Szerinted nem kockázatos kivinni a hajón azt a két perui zenészt, akikért Petar annyira odavolt a parti sétányon? – zökkentett vissza a valóságba Anna hangja.

– Miért lenne az? – kérdeztem, csak hogy időt nyerjek. – A halál nincs meg élet nélkül, és fordítva. A latino típusú temetések egyenesen olyanok, mint valami karnevál.

– És a helyiek? – emelgette a szemöldökét Anna. – Mi van, ha túlzásnak tartják?

– Ugyan már – fölényeskedtem –, amióta özvegy lettél, kezüket-lábukat törik, hogy a kedvedben járjanak. Szerintem ez Petar valódi öröksége, nem a panzió.

No igen, a panzió. Amikor megláttuk a háromszintes épület középső emeletén nekünk szánt lakást, Françoise majdnem sírva fakadt. Egyrészt, mert hálás volt Annának, hogy a legszebben berendezett apartmannal gondoskodott rólunk, másrészt nyilván belegondolt, mekkora házat és kertet hagytunk magunk mögött Balatonszépén. Hidd el, a balkonnövényeid itt is teljesítenek majd olyan szépen, mint az otthoniak – vigasztaltam, miközben nekem is csak az járt a fejemben: te jó ég, mivel fogom itt eltölteni a mindennapjaimat. Ám, ha később felmerült volna is, hogy visszacsináljuk az egészet, a magyar bandit hívatlan vizitálása ezt azonnal felülírta volna.

Az az agyalágyult azt hitte, Bandinak hívjuk, egy ideig erősködött, hogy márpedig az ő neve Norbert, Retek Norbert (nem a dirty, hanem a nyámnyám, tette hozzá kacsintva), aztán ránk hagyta. A hátunk mögött viszont csak úgy emlegetett minket, mint két agyhalott csotrogányt, akik még a nevét sem tudják megjegyezni.

Maga a ház a velencei stílusra hajazott, méretes faragott fehér kőkockákból épült, a franciaablakokon mélyzöld spaletták őrizték a szobák hűvösét, míg a sarkokon szorgalmas bougainvilleák keretezték a látványt. Az ablakaink előtt végigfutó keskeny terasz egy aprócska térre nézett, amelynek közepét egy fává cseperedett gránátalmabokor uralta – lehajló ágai alatt érzésünk szerint Mlini legforgalmasabb macskatalálkahelyével. A térről meredek, hosszú aszfaltcsíkon lehetett lejutni a parti sétányra, két oldalán ötletszerűen kialakított lépcsőfokok és pihenők szolgálták a felfelé haladók számára, hogy szusszanjanak egyet. A lehullott milliónyi fenyőtű esőben korcsolyapályává változtatta a terepet, ami fölött gőzfürdőnyi pára gomolygott – a telek errefelé nem számítanak különösebben hűvösnek, a rengeteg csapadék viszont olykor veszélyessé duzzasztja a Zavrelje-patak vizét. Szoktuk mondani, olyan, mintha egy színházi páholyból néznénk a pódiumon zajló nyüzsgő történéseket: itt fenn többnyire csend honol, ami lent van, arról csak olyasféle zajok tudósítanak, mintha csak a gránátalma virágai körül zsonganának a nektárra éhes rovarok.

Anna csöndes félmosollyal bólogatott.

– Ez sosem egyszerű – jegyezte meg Françoise, aminek jelen helyzetben annyi értelme volt, mint nyers tojást meghámozni. Nem tudtam eldönteni, hogy a halott barátunkról beszél, vagy azokról, akiket Petar itt hagyott a feleségére vigyázni. Mert utóbbi jogot lényegében a fél falu magának vindikálta.

Az asztalon pittyent Anna telefonja. Elolvasta az üzenetet, majd nagyot sóhajtott:

– Ivana kérdezi, hogy este elmentek-e a meccsére. Tudom, furcsa, hogy vállalta a játékot, de ő így dolgozza fel az apja elveszítését. Bár én tudnám ennyire lefoglalni magam!

Ivanának nem voltak nagyszülei. Anna egy veszprémi árvaházban nőtt fel, Petar egész családja a délszláv háborúban veszett oda. Így lettünk mi tiszteletbeli djed és baka.

A helyi lánycsapat a kikötő mellett, úszó kordonnal elkerített „medencében” fogadta aznap a rivális Cavtat serdülőkorú pólósait, szóval nem volt kérdés, hogy ott a helyünk.

Tartalom

Prológus

ELSŐ RÉSZ

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

MÁSODIK RÉSZ

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Harminckettedik fejezet

Harmincharmadik fejezet

Harmincnegyedik fejezet

Harmincötödik fejezet

Harminchatodik fejezet

Harminchetedik fejezet

Harmincnyolcadik fejezet

Harminckilencedik fejezet

Negyvenedik fejezet

Negyvenegyedik fejezet

Negyvenkettedik fejezet

Negyvenharmadik fejezet

Negyvennegyedik fejezet

Negyvenötödik fejezet

Negyvenhatodik fejezet

Negyvenhetedik fejezet

Negyvennyolcadik fejezet

Negyvenkilencedik fejezet

Ötvenedik fejezet

Ötvenegyedik fejezet

Ötvenkettedik fejezet

Ötvenharmadik fejezet

Epilógus

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Szekeres Dóra

Előkészítés Takács Andrea

Korrektúra Bérci Ágnes

Borítóterv és tördelés Váraljai Nóra

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License