A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Douglas Adams:

The Long Dark Tea-time of the Soul

Wings Books

Fordította:

KOLLÁRIK PÉTER

Fedélterv:

SZABÓ VINCE

Copyright © Douglas Adams, 1988

Hungarian tranlsation © Kollárik Péter, 1999, 2016

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2016

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-388-9

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Várlaki Tibor

Jane-nek

A szerző megjegyzése

A könyvet egy Apple Macintosh II gépből és egy Apple Laserwriter II NTX nyomtatóból álló rendszeren írtam és szerkesztettem. A szövegszerkesztő program az Ashton Tate FullWrite Professionalje volt. A végleges nyomdai utómunkálatokat a londoni The Last Word végezte.

Óriási köszönetet szeretnék mondani bámulatra méltó és csodálatos szerkesztőmnek, Sue Freestone-nak.

Az ő segítsége, kritikája, biztatása, lelkesedése és szendvicsei mérhetetlen segítségemre voltak. A köszönet mellett pedig bocsánatkéréssel tartozom Sophie-nak, Jamesnek és Viviannek, amiért a munka utolsó heteiben oly keveset láthatták őt.

1

Aligha lehet véletlen, hogy a földkerekség egy nyelvében sem találkozunk a következő kifejezéssel: „szép, mint egy repülőtér”.

A repülőterek rondák. Némelyikük iszonyúan ronda. Némelyikük már olyannyira ronda, hogy az csak különleges erőfeszítés eredménye lehet. Ez a rondaság abból fakad, hogy a repülőterek tele vannak fáradt és ideges emberekkel, akik épp csak szembesültek vele, hogy Murmanszkban értek földet a csomagjaik (e szabály alól az eddig ismert egyetlen kivétel a murmanszki repülőtér), s ezt az érzést az építészek megpróbálták visszaadni a terveikben.

Brutális formákkal és idegborzoló színekkel fokozták a fáradtságot és az idegességet, hogy különösebb erőfeszítés nélkül örökre elszakíthassák a poggyászától vagy a szeretteitől az utazót, hogy elbizonytalanítsák mindenféle nyilakkal, amelyek az ablakokra, a távoli fogasokra vagy a Kisgöncöl pillanatnyi pozíciójára mutatnak az éjszakai égbolton, és ahol csak lehet, föltárják a csatornarendszert, mutogatván, hogy az működik, ugyanakkor elrejtsék az indulási kapukat, feltehetően azért, mert azok nem.

A félhomály és a hangzavar tengerének kellős közepén kételkedve állt Kate Schechter.

Végig kétségek gyötörték Londontól Heathrow-ig. Nem volt babonás, még csak vallásos sem, csak éppen egyáltalán nem volt biztos benne, hogy tényleg el kell-e repülnie Norvégiába. De egyre jobban hajlott rá, hogy elhiggye: amennyiben létezik Isten, és amennyiben elképzelhető, hogy bármilyen istenszerű lényt, aki a világegyetem teremtése során képes elrendezni az összes részecskét, ugyanúgy érdekelhet a forgalom irányítása az M4-es autópályán, még Isten sem akarja, hogy ő Norvégiába menjen. Nagyon nehezen kapott jegyet, még nehezebb volt találni egy szomszédot, aki vigyázna a macskára, aztán megtalálni a macskát, hogy lehessen rá vigyázni, a háztető is pont akkor lukadt ki, aztán elveszett a pénztárcája, s ezek után a hirtelen rosszabbra fordult időjárás, a szomszéd váratlan halála, majd pedig a macska vemhessége is mind-mind azt a látszatot keltette, hogy akadályok megrendezett és összehangolt hadjáratáról van szó, ami csakis valamiféle istenség műve lehet.

Miután végre talált egy taxit, még a taxisofőr is azt kérdezte:

– Minek akar maga Norvégiába menni, kezét csókolom? – Amikor pedig Kate nem vágta rá azonnal, hogy: „Az északi fény miatt!” vagy hogy: „Megnézni a fjordokat!”, hanem tanácstalan tekintettel beharapta az ajkát, a sofőr így szólt: – A nyakam rá, hogy valami pasas akarja odarángatni. Tudja, mit? Mondja meg neki, hogy pukkadjon meg, magácska pedig utazzon el inkább Tenerifére!

Nem is hangzott rossz ötletnek.

Tenerifére.

Vagy… – futott át Kate agyán a vakmerő gondolat – …haza.

Bután bámult kifelé a taxi ablakán a dühödten tolakodó járművekre, és arra gondolt, bármilyen hideg és siralmas itt az idő, ez mind nudli ahhoz képest, ami Norvégiában vár majd rá.

Vagy akár otthon. Az otthona most nagyjából ugyanolyan fagyos lehet, mint Norvégia. Fagyos minden, s a jégmezőkön gejzírek törnek fel, a gőz pedig elterpeszkedik a hideg levegőben, majd lassan szertefoszlik a Sixth Avenue fagyott sziklafalai közt.

Elég volt egy gyors pillantást vetni Kate életútjára az eddig eltelt harminc esztendő során: máris lesírt róla, hogy New York-i, függetlenül attól, hogy nagyon keveset élt ebben a városban. Élete legnagyobb részében állandóan máshol járt: hol Los Angelesben, hol San Franciscóban, hol pedig Európában, majd öt évvel ezelőtt, miután újdonsült férjét, Luke-ot elvesztette egy New York-i taxis balesetben, Dél-Amerikában is kóborolt egy ideig.

Ugyanakkor élvezte, hogy mégis New York az otthona, és hogy még hiányzik is neki, ám valójában csak a pizza hiányzott neki igazán. Nem az a közönséges pizza, hanem az a fajta, amelyet házhoz visznek, ha az ember telefonon megrendeli. Ő csak az ilyet nevezte pizzának. Az olyan pizza, amiért el kell menni az étterembe, és az asztalnál ülve a piros papírszalvétákat kell bámulni, nem volt igazi pizza a számára, mindegy, mennyi pepperonit és szardellapasztát pakoltak rá.

A legjobban Londonban szeretett élni, eltekintve persze a pizzaproblémától, ami néha már-már az őrületbe kergette. Miért nem hozza senki házhoz a pizzát? Miért nem képes megérteni senki, hogy a pizza létéhez hozzátartozik, hogy forró kartondobozban érkezik a bejárati ajtó elé? Hogy az ember kicsúsztatja a zsírpapírból, és az egymásra hajtott szeleteket a tévé előtt eszi meg? Mi az az alapvető hiba ezekben az ostoba, nagyképű, tunya angolokban, ami miatt egy ilyen egyszerű dolgot nem bírnak felfogni? Különös, de ez volt az egyetlen, amin képtelen volt túltenni magát, és ahelyett, hogy szépen beletörődött volna, havonta legalább egyszer úrrá lett rajta az elkeseredés. Ilyenkor aztán felhívott egy pizzériát, megrendelte a legnagyobb, legjobban megpakolt pizzát, amit csak le tudott írni – lényegében egy pizzát, a tetején egy másik pizzával –, és aztán kedvesen megkérte őket, hogy vigyék ki neki.

– Hogy mit csináljunk?

– Hozzák el! Mondom is a címet…

– Nem egészen értem, hölgyem. Nem ön fog érte jönni?

– Nem. Miért, talán nem szállítják házhoz? A címem…

– Ööö… mi ilyesmivel nem foglalkozunk, kisasszony.

– Milyesmivel?

– Hát, ööö… házhoz szállítással.

– Jól hallottam? Önök nem foglalkoznak házhoz szállítással…?

A szóváltás ezután trágár, kölcsönös szidalmazássá aljasult, s a végére Kate kimerültnek és erőtlennek érezte magát, másnap reggelre viszont mindig sokkal de sokkal jobban lett. Különben is az a fajta ember volt, akit kenyérre lehet kenni – csak ilyen esetekben vesztette el a kedvességét.

A mai nap azonban igencsak próbára tette.

Az autópályán szörnyű forgalmi dugó keletkezett, és amikor egy távolban villogó kék fény elárulta, hogy valahol előttük baleset történt, Kate még idegesebb lett, és amíg el nem hagyták a baleset színhelyét, meredten bámult kifelé a másik ablakon.

A taxisofőr is kijött a béketűrésből, amikor végül kitette, mert Kate-nek csak papírpénze volt, és zsémbelődve kutatta át szűk nadrágjának összes zsebét, míg végre sikerült visszaadnia neki. Fülledt volt a levegő, lógott az eső lába, és Kate a kettes terminál fő jegy- és poggyászkezelő csarnokának kellős közepén nem találta az Oslóba induló gép pultját.

Egy pillanatig csak állt és meg sem moccant. Nyugodtan mélyeket lélegzett, és megpróbált nem gondolni Jean-Philippe-re.

A taxisofőr fején találta a szöget. Kate csakugyan Jean-Philippe miatt akart Norvégiába utazni, s ugyancsak miatta volt arról is meggyőződve, hogy Norvégia egyáltalán nem neki való hely. Ha csak rágondolt is, elfogta a rosszullét. Úgy vélte, az a legjobb, ha nem is gondol rá, egyszerűen csak elmegy Norvégiába, mintha egyébként is éppen ahhoz szottyant volna kedve. Ott aztán majd jól meglepődik, hogyha összeszalad vele abban a ki tudja, melyik hotelben, amelyiknek a címét a férfi egy kártyára firkantotta, és Kate retiküljének oldalsó zsebébe dugta.

Valóban meglepődött volna, ha tényleg ott találja. Sokkal valószínűbb volt, hogy csak egy üzenetet talál majd, amelyben a férfi azt írja, váratlanul el kellett utaznia Guatemalába, Szöulba (vagy Tenerifére), és hogy majd onnan telefonál. Jean-Philippe-nek mindig közbejött valami. Kate e tekintetben még nem találkozott hozzá foghatóval. Mióta a nagy sárga Chevrolet elvette tőle Luke-ot, azokra a meglehetősen kifejezéstelen érzelmekre volt utalva, amelyeket az a sok önmagával elfoglalt férfi keltett benne.

Megpróbálta ezt mind kizárni az agyából, ezért egy pillanatra még a szemét is lehunyta. Azt kívánta, hogy amikor újra kinyitja, legyen ott egy tábla ERRE TESSÉK NORVÉGIA FELÉ felirattal, amelyet egyszerűen követhet, anélkül, hogy bármi másra gondolnia kellene. Alighanem így keletkeznek a vallások is, szőtte tovább előző gondolatmenetét. Bizonyára ezért ólálkodik annyi szektás a repülőtereken; megtéríthető emberekre vadásznak. Tisztában vannak vele, hogy az emberek itt a legsebezhetőbbek és a legbefolyásolhatóbbak, és éppen ezért készek elfogadni bármiféle útmutatást.

Kate újra kinyitotta a szemét… és természetesen csalódnia kellett. Ám egy-két pillanat múlva kettévált a lehetetlen sárga pólót viselő, ingerült németek hosszú, kanyargó sora, és az így keletkezett résen át megpillantotta az oslói járat poggyászkezelő pultját. Följebb rántotta a táskáját a vállán, és elindult feléje.

Csak egy ember állt előtte a sorban, és mint kiderült, éppen bajban volt, vagy legalábbis azt kereste magának.

Nagydarab férfi volt, lenyűgözően magas és jó felépítésű – mondhatni tökéletes felépítésű –, de kétségkívül volt benne valami fura, amit Kate nem tudott mire vélni. Még azt sem tudta volna megmondani, mi olyan fura benne, azt azonban rögtön tudta, hogy nem akarja látni azon dolgok listáján, amelyeken pillanatnyilag gondolkodni akart. Eszébe jutott, egyszer azt olvasta egy cikkben, hogy az emberi agy központi adatfeldolgozó egységének csak hét memóriarekesze van, tehát ha valaki egyszerre hét dologra gondol, majd eszébe jut valami más is, akkor a többi hét dologból egy azonnal kiesik.

Gyors egymásutánban arra gondolt, hogy vajon eléri-e a gépét, vagy sem, hogy csupán ő képzeli-e azt, hogy a mai egy különösen kegyetlen nap, vagy sem, a légi személyzetre, akik nyájasan, mégis lélegzetelállítóan durván mosolyognak, a vámmentes üzletekre, amelyek megengedhetik maguknak, hogy sokkal olcsóbban adják az áruikat, mint a közönséges boltok, ám – rejtélyes módon – mégsem teszik, egy cikkre, melyben mintha azt olvasta volna, hogy hamarosan lesznek olyan repülőterek is, ahol ők fognak fizetni az utazásért, arra, hogy vajon nem lenne-e könnyebb az utazótáskája, ha átvenné a másik vállára, és végezetül, dacára minden ellentétes irányú törekvésének, Jean-Philippe-re, aki már önmagában is legalább hét újabb altémával ért fel.

Az előtte vitatkozó férfi azon nyomban kicsusszant a gondolatai közül.

Csak amikor a repülőtér hangosbemondója utoljára figyelmeztette az utazóközönséget, hogy indul az oslói gép, gondolatai csak akkor terelődtek vissza az előtte kibontakozó helyzetre.

A nagydarab férfi amiatt reklamált, hogy nem utazhat az első osztályon. Mint éppen akkor kiderült, azért, mert nem is volt első osztályú jegye.

Kate lelke a lénye legmélyére süppedt, s ott mély, morgó hangokat hallatva járkálni kezdett körbe-körbe.

Mostanra az is kiderült, hogy a férfinak egyáltalán semmilyen jegye sincs, s az egyre jobban elfajuló vita már olyan témákat is érintett, mint a poggyászkezelő lány kinézete, személyes tulajdonságai, elméletek az őseiről, spekulációk arról, hogy a jövő milyen meglepetéseket tartogat neki és a légitársaságnak, amelynek dolgozik, s a szó végül, mit ad isten, a férfi hitelkártyájára terelődött.

Nem volt neki.

Újabb vita következett arról, hogy miért nem fogad el a légitársaság csekkeket.

Kate hosszú, lassú, gyilkos pillantást vetett az órájára.

– Ne haragudjanak – szakította félbe az ügyletet. – Soká tart ez még? Nem szeretném lekésni az oslói gépet.

– Éppen az úrral tárgyalok – felelte a lány. – Egy röpke másodperc, és önnel is foglalkozom.

Kate bólintott, és türelmesen kivárta azt az egy másodpercet.

– Csakhogy mindjárt indul a gépem – mondta aztán. – Van egy táskám, jegyem is van, és helyfoglalásom is. Körülbelül harminc másodperc az egész. Nem szívesen szólok bele, de még kevésbé szívesen késném le a gépemet harminc másodperc miatt. És ez harminc valóságos másodperc, nem pedig egy „röpke” másodperc, ami akár egész nap itt tarthat minket.

A poggyászkezelő lány ajakfényének összes csillogásával Kate felé fordult, de mielőtt még bármit is mondhatott volna, a nagydarab, szőke férfi vészjósló arccal körülnézett.

– Én – szólalt meg lassú, mérges, északi hangon – szintén Oslóba megyek.

Kate rámeredt. A férfi valahogy nem illett a repülőtér képéhez, vagyis inkább a repülőtér nem illett őhozzá.

– Mindegy – mondta Kate –, mert egyelőre úgy néz ki, hogy egyikünknek sem fog sikerülni. Találjunk ki valami megoldást, jó? Tehát mi is a probléma?

A poggyászkezelő lány megvillantotta bájos, halotti mosolyát, és elmagyarázta:

– Ellenkezik a légitársaság elveivel, hogy csekket fogadjunk el.

– Az enyéimmel viszont nem – mondta Kate, és az asztalra csapta saját hitelkártyáját. – Számlázza erre az úr jegyét, én pedig kapok tőle egy csekket. Így jó lesz? – fordult a hústorony felé, aki ostoba meglepődéssel bámult rá. Nagy, kék szeme volt, és azt a benyomást keltette, hogy rengeteg gleccsert látott már. Különösen gőgös volt, és egy kissé zavaros is.

– Így jó lesz? – ismételte meg Kate éles hangon. – A nevem Kate Schechter. Van benne két cé, két há, két e, valamint egy té, egy er meg egy es. Ha mind ott van, a bankot nem fogja érdekelni a sorrend. Szerintem ők sem tudják.

A férfi nyers köszönetképpen nagyon lassan meghajtotta a fejét. Megköszönte a kedvességét, a szívességét, elmormolt néhány norvég szót, amit Kate nem értett, azt is elmondta, hogy nagyon régóta nem találkozott már ilyennel, hogy ő egy határozott nő, még néhány norvég szót, meg azt, hogy mennyire le van kötelezve. Mintegy mellékesen azt is hozzátette, hogy nincs csekkfüzete.

– Jól van! – mondta Kate, és elhatározta, hogy nem hagyja magát. A retiküljéből előhalászott egy darab papírt, elvett egy tollat a poggyászkezelő pultról, ráfirkált valamit a papírra, és a férfi orra alá nyomta.

– Itt a címem – mondta –, majd elküldi a pénzt. Ha kell, csapja zaciba a bundáját, de a pénzt mindenképp küldje el, jó? Vegye úgy, hogy megelőlegezem a bizalmat.

A melák elvette a cetlit, komótosan elolvasta a ráfirkantott néhány szót, majd aprólékos műgonddal összehajtogatta, és a kabátzsebébe dugta. Aztán újból megbiccentette a fejét.

Kate hirtelen észrevette, hogy a poggyászkezelő lány csöndesen várja a tollát, mert ki akarja tölteni a hitelkártya-nyomtatványt. Bosszúsan odaadta neki; odaadta a saját jegyét is, és jeges nyugalmat erőltetett magára.

A hangosbemondó bejelentette, hogy indul a gépük.

– Láthatnám az útlevelüket? – kérdezte a lány ráérősen.

Kate odaadta az övét, a nagydarabnak azonban nem volt.

– Ördög és pokol! – kiáltott fel Kate. A poggyászkezelő lány egész egyszerűen sóbálvánnyá vált, és csöndesen a pult egy találomra kiválasztott pontjára szegezte a tekintetét, azt várta, hogy valaki más mozduljon meg. A probléma nem az ő hatáskörébe tartozott.

A férfi ingerülten ismételte meg, hogy nincs útlevele. Valósággal ordított, és akkorát csapott az öklével a pultra, hogy az egy kissé behorpadt az ütés erejétől.

Kate fogta a jegyét, az útlevelét és a hitelkártyáját, és fölrántotta a táskáját a vállára.

– Na, erről ennyit – mondta, és elsétált. Úgy érezte, mindent megtett, ami egy emberi lénytől elvárható, hogy elérje a gépét, ám a sors máshogyan rendelkezett. Arra gondolt, ír majd egy üzenetet Jean-Philippe-nek, amelyben megírja, hogy sajnos nem tudott elmenni, s az üzenet valószínűleg ott fog majd csücsülni a levélszekrényben Jean-Philippe üzenete mellett, amelyben az áll, hogy ő sem. Egyszer az életben legalább mindkettőjüknek közbejött valami.

Egyelőre azonban le akarta hűteni magát. Elindult először egy újságot keríteni, majd egy kávét, de a nyilakat követve egyikhez sem talált el. Azután nem talált működő telefont, ahonnan elküldhette volna az üzenetet, és elhatározta, hogy úgy, ahogy van, hagyja az egész repülőteret. Csak innen jussak ki, mondogatta, fogok egy taxit, és hazamegyek.

Visszafurakodott a poggyászkezelő csarnokon keresztül, és már majdnem el is ért a kijáratig, amikor hátrapillantott a pult felé, amely legyőzte őt. Éppen idejében, hogy lássa, amint az felemelkedik, és narancsszínű tűzlabdába borítva keresztülszökken a tetőn.

Sajgott minden porcikája, ahogy ott feküdt a kőtörmelék alatt a sötétben és a fojtogató porban. Nem érezte a végtagjait, de legalább megnyugodott, mert ezek szerint nem csak ő képzelte, hogy ennek a napnak nem lesz jó vége. A következő pillanatban elveszítette az eszméletét.

2

A szokásos csoportok próbálták vállalni a felelősséget a történtekért.

Először az IRA, aztán a PFSZ, majd a gázművek. Még a brit nukleáris üzemanyagok gyára is gyorsan kiadott egy nyilatkozatot az események hatására. Mindenkit biztosítottak róla, hogy tökéletesen urai a helyzetnek, hogy ilyesmi millió esetből egyszer fordul elő, hogy szinte egyáltalán nem tapasztalható radioaktív szivárgás, és hogy a robbanás színhelyén remek kis pikniket lehet csapni a gyerekekkel, végül azonban beismerték, hogy abszolút semmi közük a történtekhez.

A robbanás okát nem sikerült megtalálni.

Úgy tűnt, hogy az egész spontán és önnön szabad akaratából történt. Akadtak ugyan fantáziadús magyarázatok, de legtöbbjük merő szócséplés volt, amely különböző szavakkal fogalmazta újra a problémát, ugyanazzal a tudományos módszerrel, amely a világnak a „fémkifáradást” adta. Sőt egy nagyon hasonló kifejezést is kitaláltak, hogy megmagyarázzák a fa, a fém, a műanyag és a beton hirtelen átalakulását robbanó eleggyé, amely a következő volt: „nonlineáris, katasztrofális, strukturális elkeseredés”, más szavakkal – amelyekkel egy fiatal kabinetminiszter is élt másnap este a televízióban, s ez aztán egész hátralévő életét és karrierjét beárnyékolta –: a poggyászkezelő pultnak „egyszer és mindenkorra elege lett abból, hogy ott van, ahol.”

Mint ilyen katasztrófáknál mindannyiszor, most is túlbecsülték az áldozatok számát. Negyvenhét halottal és nyolcvankilenc súlyos sebesülttel kezdődött, ami aztán felment hatvanhárom halottra és százharminc sebesültre, majd pedig már száztizenhét halottról beszéltek, mielőtt ismét kisebbre módosították volna a számokat. A végső adatokból pedig kiderült, hogy ha egyszer mindenkit beleszámoltak, akit kellett, valójában senki sem halt meg. Elenyésző számú ember került kórházba, ők is csak kisebb vágásokat, horzsolásokat, valamint különféle mértékű lelki megrázkódtatást szenvedtek, de amíg észre nem vették, hogy valaki eltűnt, ez volt minden.

Ez azonban újabb értetlenségre adott okot. A robbanás ereje ugyanis elég volt ahhoz, hogy a kettes terminál elejének nagy részéből csak kőhalom maradjon, az épületen belül mégis valahogy vagy nagyon szerencsésen esett mindenki, vagy elkerülték őket a leomló fal darabjai, vagy a poggyászuk szívta magába a robbanás erejét. Mindenesetre igen kevés poggyász került elő épségben. A parlamentben erre rá is kérdeztek, de ezek a kérdések senkit sem izgattak igazán.

Eltelt egy pár nap, mire Kate Schechter valamit is fel bírt fogni ezekből, vagy egyáltalán bármit a külvilágból.

Csöndesen múlatta az időt saját kis világában, melyben, ameddig a szem ellátott, a múlt emlékeivel telizsúfolt régi csomagtartók vették körül. Kíváncsian és néha zavartan turkált ezekben. A csomagtartóknak körülbelül csak az egytizede volt tele élénk és gyakran fájdalmas vagy kellemetlen emlékekkel; a többi kilenc tizedben pingvinek voltak, s ez módfelett meglepte őt. Amennyiben egyáltalán rájött, hogy csak álmodik, arra is rájött, hogy valószínűleg saját tudatalattiját fedezi fel álmában. Egyszer régen hallotta valahol, hogy az ember az agyának mindössze egytized részét használja gondolkodásra, és hogy senki sincs egészen tisztában azzal, hogy akkor vajon mire való az a maradék kilenc tized. Abban azonban biztos volt, hogy soha senki fel sem tételezte, hogy pingvinek tárolására.

A csomagtartók, az emlékek és a pingvinek fokozatosan elhalványodtak, minden elfehéredett és összefolyt, majd csak szintén fehér és összefolyt falak maradtak, s végül olyan falak, amelyek csak fehérek voltak, vagy inkább a piszkosfehér sárgászöldes változatai, és Kate egy aprócska szobában találta magát.

A szoba félhomályba borult. Az ágy melletti állólámpa égett ugyan, de teljesen letompított fénnyel. A szürke függönyök között megtalálta az utat egy utcai villanyoszlop fénye, és bepöttyözte a szemközti falat. Kate homályosan meglátta saját testének árnyékos alakját a fehér, lehajtott lepedő és a fakó, csinos takarók alatt. Egy darabig idegesen bámulta, meggyőződött róla, hogy jól néz ki, aztán kísérletképpen kipróbálta, hogy tud-e mozogni. A jobb kezével kezdte, s az, úgy tűnt, rendben van. Egy kissé merev volt, és fájt, de az összes ujja reagált, és úgy látszott, mindegyik olyan hosszú és vastag, amilyennek lennie kell, s mind a megfelelő helyen és a megfelelő irányba hajlik.

Rövid időre pánikba esett, amikor nem találta meg azonnal a bal kezét, de aztán rábukkant. A hasán feküdt, és valahogy furcsán markolászta. Egy, talán kettő másodpercnyi koncentrálásába telt, míg elmúlt a zavaró érzés, és észrevette a karjából kiálló tűt. Ez eléggé mellbe vágta. A tűből egy vékony, áttetsző, a villanyoszlopok fényében sárgán csillogó cső kígyózott egy nagy fémállványra akasztott vaskos, műanyag tömlőbe. A szerkezet láttán rossz előérzete támadt, de aztán, ahogy közelebbről szemügyre vette a palackot, észrevette rajta a SÓOLDAT feliratot. Nyugalmat erőltetett magára, és egy pár másodpercig mozdulatlanul feküdt, mielőtt folytatta volna saját testének feltérképezését.

A mellkasa sértetlennek tűnt. Egy kissé meghorzsolódott és érzékeny volt, de törésre utaló szúró fájdalmat nem érzett. A csípője és a combja egy kicsit fájt és merev is volt, de komolyabb zúzódásnak ott sem látszott nyoma. Ellazította jobb, majd bal lábának izmait. Úgy érezte, hogy kificamodott a bal bokája.

Szóval kutya baja. „Akkor viszont mi a nyavalyát keresek itt – gondolta – hiszen a falak beteges színéből ítélve ez egy kórház.

Nyugtalanul felült, ám azon nyomban visszahanyatlott az ágyra, és újabb vidám perceket töltött a pingvinekkel.

Amikor ismét magához tért, már sokkal óvatosabb volt, és csendesen, kissé émelygő gyomorral fekve maradt az ágyon.

Egy ideig az emlékei között kutakodott, próbálta felidézni a történteket. Sötét volt, és az emlékei beteges, hiányos, zsíros hullámokként törtek rá, mint amilyen az Északi-tenger. Rögös csomók türemkedtek ki belőlük, és hamarosan felépítettek egy hatalmas repülőteret. A repülőtér siralmasan nézett ki, az agyában már a puszta látványa is eléggé fájt, és mindenek közepén, migrénként szaggatva, ott kavargott az az éles fény.

Hirtelen világossá vált számára, hogy a Heathrow repülőtér kettes termináljának bejelentkezési előcsarnokát egy meteor kapta telibe. A fényben pedig egy prémkabátos, hatalmas ember árnyalakja rajzolódott ki, akit minden bizonnyal eltalált a meteor, és aki ezáltal pillanatok alatt atomok laza felhőjévé vált, hogy az aztán oda szálljon, ahova akar. Ez a gondolat mély és kellemetlen borzongást keltett a lányban. A férfi ugyan dühítő és arrogáns volt, de valamiféle furcsa módon mégiscsak tetszett neki. Volt valami nemesi abban a perverz faragatlanságában. Kate-nek legalábbis tetszett a gondolat, hogy az ilyen perverz faragatlanság nemesi is lehet, mert arra az időre emlékeztette, amikor ő küszködött a pizzakézbesítésért egy idegen, ellenséges világban, ahol nem foglalkoznak házhoz szállítással. A „nemesi” jelző tökéletesen illett az ilyen helyzetekre, amelyekben az ember az élet triviális, ám megváltoztathatatlan dolgaival vívott szélmalomharcot, de persze voltak erre más jelzők is.

Hirtelen rátört a magány és a félelem, de gyorsan tova is tűnt, és utána sokkal összeszedettebbnek és kipihentebbnek érezte magát. Rájött, hogy vécéznie kell.

Az órája szerint éppen elmúlt három, minden más szerint pedig éjnek ideje volt. Megfordult a fejében, hogy hív egy ápolót, és tudatja a világgal: magához tért. A szobája oldalsó falán lévő kis ablakon át kilátott a sötét folyosóra, ahol egy kerekes szék és egy nagy, fekete, üres oxigénpalack állt. Odakint néma csend honolt.

Körülnézett a kis szobában. Egy fehérre mázolt furnérlemez faliszekrényt látott, a sarokban pedig, csöndesen meglapulva az árnyékokban, csővázú acél- és -műanyag székek virrasztottak. Az ágyához tartozott egy furnérlemez éjjeliszekrény is, amin egy kis tál volt, benne egyetlen darab banán. Az ágy másik oldalán meredezett az infúziós állvány. Mellette, éppen elérhető közelségben egy fémkonzol volt a falba építve jó pár nyomógombbal, tekerővel és egy fejhallgatóval, az ágy fejtámlájára pedig egy nyomógombban végződő vezetéket tekertek. Ezt megtapogatta ugyan, végül mégsem nyomta meg.

Elég jól érezte magát. Úgy gondolta, egyedül is kitalál.

Lassan, egy kicsit szédülve a könyökére tornázta magát, és kihúzta a lábát a takaró alól. A padló hűvös volt. Rögtön tudta, hogy nem kéne ezt csinálnia, ugyanis a lábának minden porcikája egy sor üzenetet küldözgetett vissza a padló minden egyes kis molekulájáról, és ilyen különös és nyugtalanító érzéssel még sosem találkozott. De ha már az ágy szélén ült, megpróbálta a talpával elfogadtatni a földet, hiszen pillanatok alatt úgyis hozzá kellett szoknia.

Az ápolók egy hatalmas, zsákszerű, csíkos valamibe öltöztették. Nem csak zsákszerű volt a pizsama; amikor tüzetesebben megvizsgálta, kiderült, hogy valóban zsákból fércelték össze. Egy pamutzsák volt, ízléstelen kék és fehér csíkokkal. Hátul kellett begombolni, és a rések rögvest beengedték a csípős éjszakai levegőt. A trehányul összefércelt kabátujjak az alkarja közepénél lötyögtek. Megvizsgálta a karját a fényben. Dörgölte és csipkedte, főként az infúziós tűt rögzítő kötés körül. Normális esetben rugalmasak voltak a karizmai, bőre pedig erős és feszes. Ma este mégis úgy látszott, mintha két csirkeláb lenne a helyükön. Megsimogatta a karját, majd elszántan felnézett.

Megfogta az infúziós állványt, s mivel az kevésbé ingott, mint ő, belekapaszkodott és feltápászkodott. Csak állt, magas, vékony alakja remegett, és úgy markolta behajlított karral az állványt, ahogy egy pásztor fogja a pásztorbotot.

Nem jutott el Norvégiába, de legalább állt.

Az állvány négy, külön-külön is érdekesen viselkedő kerekecskén gördült, olyanok voltak, mint négy visítozó gyerek egy üzletközpontban, Kate ennek ellenére képes volt arra, hogy az egész állványt az ajtó felé tolja. A járkálástól még jobban szédült, de már csak azért is elhatározta, hogy nem adja fel. Elérte az ajtót, kinyitotta, és a kiskocsit kitolva maga előtt kinézett a folyosóra.

A folyosó bal oldalt kerek ablakokkal díszített lengőajtókban végződött, úgy nézett ki, hogy egy nagyobb terembe, talán egy közös kórterembe vezetnek. Jobbról, ahol a folyosó tovább haladt egy rövidebb szakaszon, amíg élesen el nem kanyarodott, sok kisebb ajtó nyílt. Talán az egyik a WC-be vezet. A többi? Azokat is megnézhetné, ha már a WC-t kutatja.

Az első kettő sima faliszekrénynek bizonyult. A harmadik egy kicsit nagyobb volt, és egy szék is állt benne, így valószínűleg szobának számított, mivel a legtöbb ember nem szeret faliszekrényekben üldögélni. Még a nővérek sem, pedig nekik aztán rengeteg olyan dolgot kell csinálniuk, ami sokaknak megfeküdné a gyomrát. Odabent egy kis asztalon, egy Evening Standard mögött zordan sorakozott egy halom kávéscsésze, rengeteg félig megszáradt kávétejszín, valamint egy koros kávéfőző.

Kate kézbe vette a sötét, nyirkos újságot, és megpróbálta összeszedni a hiányzó napok történéseit. Ebben a kótyagos állapotában azonban elég nehezen tudott olvasni, és az újságlapok is eléggé összeragadtak, de össze tudott gyűjteni annyi információt, amennyiből kiderült, hogy senki sem tudta megmondani, mi történhetett. Úgy tűnt, senki sem sérült meg komolyabban, de az egyik légitársaság egyik alkalmazottját még nem találták meg. Az incidenst most már hivatalosan is „isteni beavatkozás”-ként emlegették.

„Szép volt, Isten” – gondolta Kate. Letette az újságcafatokat, és becsukta maga mögött az ajtót.

A következő ajtó, amin benyitott, a sajátjához hasonló, kicsi kórterembe nyílt. Itt is hevert az éjjeliszekrényen egy banán.

Az ágyban feküdt valaki. Gyorsan behúzta az ajtót, de annyira sajnos nem elég gyorsan, hogy valami furcsa dolog fel ne hívta volna magára a figyelmét. Bár észrevette, nem lett volna képes rögtön megmondani, mi az. Ott állt a félig nyitott ajtó mögött, a padlót bámulta, és tudta, hogy nem lenne szabad újra felnéznie, de azt is tudta, hogy úgyis fel fog.

Óvatosan újra kinyitotta az ajtót. A szoba meglehetősen sötét és fagyos volt. A hideg nem sok jóval kecsegtetett az ágy ideiglenes gazdáját illetően. Fülelt. A csönd szintúgy nem jelentett túl sok jót. Ez nem az egészséges, mély alvás csöndje volt, hanem csupán a távoli forgalomé.

Egy jó ideig tétovázott, ahogy árnyalakja ott lebegett az ajtóban. Nézelődött és hallgatózott. Az ágyban fekvő alak puszta mérete is meglepte, no meg az is, hogy bármilyen hideg volt, mindössze egy vékony plédet terítettek rá. Az ágy mellett állt egy csőlábú, öblös műanyag szék, ami szinte összeroskadt a ráterített hatalmas prémkabát súlya alatt, és Kate arra gondolt, hogy a kabátot sokkal inkább kellene az ágyra és annak fázó lakójára teríteni.

Végül a lehető leglágyabb és legóvatosabb léptekkel bement a szobába az ágyhoz. Ott megállt, és a nagy, skandináv vonású arcba nézett. Bár úgy tűnt, a férfi kihűlt már, és a szemét is ennek megfelelően csukva tartotta, a szemöldöke egy kicsit fel volt húzva, mintha valami aggasztaná. Kate úgy vélte, szinte végtelen bánat emészti. Az életben a férfinak olyan volt a közelsége, mint akit hatalmas, némileg rejtélyes nehézségek vesznek körül, és látszott rajta, hogy az élet dolgai éppen úgy bosszantották, mint ahogy pocsék volt róluk elmélkedni is.

Megdöbbentette, hogy a férfi sértetlennek tűnt. A bőrén semmi feltűnő nem látszott. Cserzett volt, és életerős – vagy legalábbis életerős egészen mostanáig. A tüzetesebb vizsgálat azért feltárta a kusza kis ráncokat, s ez azt jelentette, hogy a férfi idősebb, mint azt első ránézésre hitte, azaz túl volt már a harmincas évei közepén. Egy negyvenes évei végén járó fitt és egészséges ember lehetett.

Az ajtó mellett, a falnak támasztva meglepő dolgot vett észre. Egy hatalmas Coca-Cola-automatát. Nem úgy nézett ki, mintha tényleg ide szánták volna: még csak be sem kötötték a hálózatba, és volt is rajta egy kis táblácska, ami arról tájékoztatott, hogy a gép ideiglenesen nem üzemel. Valaki talán egyszerűen csak figyelmetlenségből felejtette itt, hogy aztán most a folyosókat rója tűnődve, hogy melyik szobában is hagyta el. A hatalmas piros-fehér csíkos előlap üveges tekintettel bámult bele a szobába, és nem adott magyarázatot ottlétének miértjéről. Az egyetlen dolog, amin át a gép kommunikált a külvilággal, az a pénzbedobó nyílás volt, ahova mindenféle típusú aprót be lehetett dobálni, és a nagyobb üreg, ahova mindenféle üdítő bekerülhetett, ha éppen működött a szerkezet. Ezenkívül észrevett egy falnak támasztott pörölykalapácsot is, ami a maga módján szintén eléggé szokatlannak tűnt.

Kate-en kezdett erőt venni a gyengeség, a szoba enyhén megfordult körülötte, és agyának csomagtartóiból nyugtalan susogást vélt hallani.

Ezután vette észre, hogy ez a halk zaj nem csupán az ő fantáziájának a szüleménye. Az egész szobát betöltötte: nehéz, csapkodó, kaparó zaj, tompított hangú remegés. Úgy halkult és erősödött, mint a szél, de Kate kábításból éppen felépült és bizonytalan állapotában először nem tudta pontosan megmondani, honnan is jön. Végül a függönyökre esett a pillantása. Felhúzott szemöldökkel nézett rájuk, mint a részeg, aki azt próbálja megfejteni, miért jár vitustáncot az ajtó. A hang a függönyök mögül jött. Kate bizonytalanul odalépdelt, és félrehúzta. Egy hatalmas, körökkel díszített szárnyú sas szárnya zörgette és püfölte az üveget a másik oldalon. Bámult a nagy, sárga szemével, és vadul verdeste az ablakot.

Kate hátratántorodott, és menekülni próbált a szobából. A folyosó végén feltárultak a lengőajtók, és két alak jött be rajtuk. Kezek nyúltak feléje, Kate pedig belekapaszkodott az infúziós állványba, de eredménytelenül: lassan a padlóra hanyatlott.

Eszméletlen volt, amikor gondosan lefektették a szobájában. Még akkor sem tért magához, amikor fél óra múlva egy meghökkentően alacsony figura érkezett meg zavaróan hosszú orvosi köpenyben, eltolta a tolókocsiján a magas férfit, és pár perc múlva visszatért a Coca-Cola-automatáért.

Kate pár óra múlva ébredt fel, amikor a téli nap egy sugara már keresztülfurakodott az ablakon. A nap nagyon csöndesnek és átlagosnak ígérkezett, de Kate még mindig reszketett, mint a nyárfalevél.

3

Ugyanaz a napsugár később egy észak-londoni ház felső ablakán tört be, és rásütött egy békésen alvó férfira.

A szoba, amiben feküdt, nagy volt, piszkos, és nem sokat segített rajta a hirtelen beáradó fény. A napsugár lassan mászott át az ágyneműkön keresztül, mintha amiatt idegeskedne, hogy vajon mit talál közöttük; lelopódzott az ágy szélén, végigbotorkált a padlón, miközben találkozott néhány tárggyal; nyugtalanul eljátszogatott néhány porcicával, rövid időre megvilágította a sarokban lógó gyümölcskosarat, majd eltűnt.

Ez volt a Nap leghosszabb vendégszereplése, amit valaha is ebben a szobában tett; körülbelül egy óráig tartott. Az alvó figura eközben szinte egyáltalán meg sem mozdult.

Tizenegykor megcsörrent a telefon, és bár az alvó nem vette fel, még mindig több történt, mint a reggel fél hét után öt perccel, a fél hét után tíz perccel és a hét előtt tíz perccel bejövő hívásokat követően, amikor is hosszú és jelentőségteljes csöndbe burkolódzott a szoba, s a csendet csak a közeli utcában bömbölő szirénák szakították meg úgy kilenc körül, egy nagy, tizennyolcadik századbeli dupla klaviatúrás csembaló érkezése negyed tízkor, illetve a lárma, amikor a törvényszéki végrehajtók elvitték a csembalót valamivel tíz után. Ez nem volt szokatlan: errefelé hozzászoktak, hogy a kulcsot a lábtörlő alatt találják meg, és az ágyban fekvő ember is hozzászokott, hogy átaludja a jövés-menést. A legnagyobb jóindulattal sem lehetett azt mondani rá, hogy az igazak álmát alussza, mindenesetre az olyan emberek álmát, akik nem hülyéskednek, mikor éjjel ágyba bújnak, és leoltják a villanyt.

A szoba nem volt túlságosan lélekemelő. XIV. Lajos, hogy csak egy példát ragadjunk ki, valószínűleg nem találta volna elég naposnak, és a tükröket is kevesellte volna. Alighanem megparancsolta volna valakinek, hogy szedje össze a zoknikat, tüntesse el a lemezeket, és égesse porig az egész helyet. Michelangelónak az arányai nem tetszettek volna, amelyek nem mutattak semmilyen mértékű belső harmóniát vagy szimmetriát, annak kivételével, hogy a szoba szinte minden részében egyenlő mértékben halmozódtak a kávéscsészék, cipők és a csordultig telt szemetes kosarak, amelyek mostanra már átvették egymás feladatát. A falakat szinte pontosan olyan zöld színre festették, ami miatt Raffaello inkább csuklóból leharapná a saját kezét, mintsem hogy használja; és Herkules, ha látta volna a szobát, egy félórácska múltán valószínűleg egy elterelt folyóval tér vissza, hogy azzal mosassa át az egészet. Röviden szólva úgy nézett ki, mint a kutyavacok, és úgy tűnt, ilyen is marad, amíg csak Mr. Dirk Gently, eredeti nevén Svlad Cjelli tulajdonában lesz.

Gently végre megmozdult.

A paplanok és a takarók az álláig fel voltak húzva, de valahol az ágy középtáján az ágynemű közül lassan kiemelkedett egy kéz. Az ujjak saját életre kelve végigtipegtek a padlón. Szokás szerint most is végigtapogattak egy üvegnyi rendkívül kellemetlen valamit, ami már Szent Mihály napja óta ott tanyázott, és nagy nehezen rátaláltak egy félig teli csomag Gauloise-ra meg egy doboz gyufára. Az ujjak kiráztak egy gyűrött, fehér rudacskát a csomagból, majd megragadták a doboz gyufát, és aztán elkezdték böködni az ágy fejrészénél összegubancolódott ágyneműt, ugyanúgy, ahogy egy bűvész bökdösi a zsebkendőjét, amiből egy csapat galambot szeretne elővarázsolni.

A cigi végül bekerült a lyukba, és felparázslott a vége. Egy ideig úgy látszott, hogy maga az ágy szívja nagy, mohó szippantásokkal. Jó sokáig köhögött hangosan és reszketve, majd végül elkezdett jóval egyenletesebb ritmusban lélegezni. Dirk Gently így tért magához.

Egy ideig csak feküdt, roppant aggodalmat és bűntudatot érzett valami miatt, ami a vállát nyomta. Azt kívánta, bárcsak elfeledkezhetne róla. Ez azonnal sikerült is. Kikecmergett az ágyból, és pár perc múlva már lefelé battyogott a lépcsőn.

A lábtörlőn tornyosuló levélhalomban csak a szokásos dolgokat találta: egy mérges hangú fenyegetést, hogy bevonják az American Express kártyáját, egy reklámot, mely arra biztatta, hogy váltson American Express kártyát, és jó pár hisztérikus és valóságtól elrugaszkodott számlát. Dirk el sem tudta képzelni, mi a csudának küldözgetik őket még mindig. Maga a postaköltség is ablakon kidobott pénz volt a feladónak. Meglepetten megrázta fejét, ahogy a világ rosszindulatú hozzá nem értésére gondolt, eldobta a leveleket, belépett a konyhába, és rendkívül óvatosan közeledni kezdett a hűtő felé.

A hűtő a sarokban állt.

A konyha nagy volt, és szürke félhomályba burkolózott, ami akkor sem tűnt el, amikor Dirk felkapcsolta a villanyt; csak sárgább lett. Dirk leguggolt a hűtőszekrény előtt, és gondosan megvizsgálta az ajtó szélét. Megtalálta, amit keresett. Sőt, még többet is.

Az ajtó földhöz közeli részén, ott, ahol az a hűtő tulajdonképpeni fő részével találkozik, a szürke szigetelő gumiszalagon keresztbe feküdt egy emberi hajszál. Nyállal ragasztották oda. Dirk ezt kereste. Három nappal ezelőtt ugyanis saját kezűleg ragasztotta oda, és jó párszor ellenőrizte már azóta. Csak arra nem számított, hogy egy másik hajszálat is talál.

Felvonta a szemöldökét, és rémülten meregette a szemét. Egy másik hajszál?

Ez szintén az ajtó gumijára volt ragasztva, csak pont a hűtő felső szélénél. Ezt nem ő rakta oda. Közelről megbámulta, sőt még a redőnyt is felhúzta, hogy több fény érje a helyiséget.

A napfény betolult a szobába, mint egy nagy csapat rendőr, és odabent méltatlankodva körülnézett. A konyha nem volt valami esztétikus, ugyanúgy, mint a hálószoba. Mint a legtöbb szoba Dirk házában, ez is nagy volt, homályos, és igencsak rendetlen. Hősiesen ellenállt minden erőfeszítésnek, ha valaki egy kis rendet akart benne rakni. Úgy lökte félre az ilyen próbálkozásokat, mint az ablak alatt, egy halom üres pizzásdoboz tetején tornyosuló kiszáradt légytetemeket a szél.

A második hajszál kristálytisztán látszott a fényben: ősz volt a gyökerénél, és élénk, fémes narancssárgára volt festve. Dirk felhúzta a szemöldökét, és törni kezdte a fejét. Nem azon kellett törnie, hogy rájöjjön, kié is az a hajszál: egyetlenegy ember járogatott be a konyhába – akinek a feje úgy nézett ki, mintha azzal választották volna ki az ipari szennyvízből a fémoxidokat –, hanem azon, vajon miért ragaszthatta az asszony a hajszálát a hűtőszekrény ajtajára.

Ez azt jelentette, hogy a Dirk és a takarítónő között zajló hidegháború új és sokkal rémítőbb szakaszához érkezett. Ahogy Dirk számolta, immár három hónapja nem nyitották ki a hűtő ajtaját, és mindkettő zordan elhatározta, hogy nem ő lesz az első, aki azt kinyitja. A hűtő ezentúl nem csupán állt a konyha sarkában, hanem inkább meglapult és lesben állt. Dirk elég tisztán visszaemlékezett arra a napra, amikor elkezdett lesben állni. Körülbelül egy héttel ezelőtt volt, amikor Dirk egy szimpla fortélyt akart bevetni Elena, a vén csoroszlya ellen, hogy az végre kegyeskedjék kinyitni a hűtő ajtaját. A trükköt Elena ügyesen kivédte, és az ostor végül Dirk hátán csattant.

Dirk azt a stratégiát használta fel, hogy elment a közeli piacra némi élelmiszert venni. Semmi különöset: egy kis tejet, pár tojást, egy kevés szalonnát, egy- vagy kétkartonnyi csokisodót és egy negyedkilós vajat. Aztán ezeket ott hagyta, ártatlanul, a hűtő tetején, mintha csak azt mondaná: „Ó, ha lenne egy kis ideje, igazán bedobhatná őket…”

Amikor este hazatért, dobogó szívvel vette észre, hogy a cuccok nem voltak már a hűtő tetején. Eltűntek! Nem csupán arrébb rakták őket, vagy egy polcra; egyszerűen nyomuk veszett! Szóval végül megadta magát a vénasszony, és elrakta őket. A hűtőbe. S ha már egyszer kinyitotta, akkor nyilván ki is kellett takarítania. Életében először melegséggel és hálával telt meg a szíve a nő iránt, és már éppen – megkönnyebbülten és diadalittasan – szélesre akarta tárni a hűtő ajtaját, amikor a nyolcadik érzéke azt súgta neki (Dirk a múltkor összeszámolta: összesen tizenegy ilyen érzéke volt), hogy legyen nagyon, nagyon óvatos, és először is gondolja át, Elena hova is rakhatta a kipucolt hűtő tartalmát.

Megnevezhetetlen kétség marcangolta a belsejét, ahogy hang nélkül elindult a mosogató melletti szemétkosár felé. Visszatartott lélegzettel felemelte a fedelet, és benézett.