COLUMBUS UTI NAPLÓJA

Fordította és sajtó alá rendezte: SZERB ANTAL

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Columbus vagy Colón Kristóf származását, élettörténetének kezdetét homály borítja, amely esetleg szándékos is lehet. Születési éve sem bizonyos. Fiatalkorában talán kalóz volt, így szerezte meg a gyakorlatban hatalmas tengerészeti ismereteit. De a földrajzi könyvek olvasása közben merült fel benne az a gondolat, hogy a Marco Polo és mások által leírt kincses Indiát, Kínát és Japánt nyugati irányban talán könnyebben lehet megközelíteni, mint a szokásos keleti, szárazföldi úton, amelyet a török birodalom terjeszkedése amúgy is kockázatossá tett. Tervét először János portugál király elé terjesztette, hiszen ebben az időben Portugália volt Európa igazi tengerész-állama, az első nagy felfedezések hazája. De János király tanácsadói a tervet üres ábrándnak tekintették, Columbus erre Ferdinándhoz és Izabellához, a spanyol országok uralkodóihoz fordult, akik éppen azzal foglalkoztak, hogy elfoglalják Granadát, a mohamedánok utolsó nyugati fellegvárát.

Jobbakhoz nem is fordulhatott volna. Katolikus Ferdinánd (uralkodott 1474-1516) Aragonia királya, feleségül vette Izabellát, Castilia királynőjét és erős, egységes birodalomba egyesítette - az egy Portugáliát kivéve - a Piréneusi Félsziget kis királyságait. Ortega y Gasset, a kitűnő spanyol esszéista, Gerinctelen Spanyolország c. könyvében arról beszél, hogy az országokat nem külső erőszak egyesíti, hanem valami nagy uralkodói programm, királygondolat, amelyhez országok és népek elbűvölten csatlakoznak. Ilyen királygondolat volt, mondja, Ferdinándé, Spanyolország legnagyobb uralkodójáé. Vele indul meg Spanyolország fellendülése, fénykora. A király géniusza felismerte Columbus géniuszát és bölcs tanácsadói sem tudták eltéríteni: Columbust útnak indította Nyugat felé. Columbus is a nagy királyi programmba kapcsolódott belé, a születő új birodalom expanziv ereje dagasztotta, a szeleknél is hatékonyabban, vitorláit. Ennyit könyvünk előzményeiről.

Columbus hajónaplója, amelybe naponkint beírta az eseményeket, elveszett. Nem maradt fenn belőle napjainkig több, mint a fedél egyik fele és két lap, rajta a nagy felfedező sajátkezű egy-két mondata, továbbá egy térképvázlat. Ezek a nagyértékű emlékek most Madridban vannak, az Alba-család levéltárában, hacsak gazdát nem cseréltek a spanyol polgárháború folyamán.

A naplót Columbus átadta Ferdinánd királynak és Izabella királynénak, akik lemásolták és az eredetit maguknak tartották. Minthogy ez a napló nagyfontosságú okirat volt, amelyet a portugálokkal küszöbön álló vitában fel akartak használni, nagy titokban tartották és lehet, hogy a lemásolásnál üdvös hamisításokat is végeztek rajta.

„India”, vagyis Amerika első történetírója, Bartolomeo de Las Casas püspök, birtokában volt, a Columbus családja által rendelkezésére bocsátott dokumentumokon kívül, e napló egy másolatának is; ezt a naplót részben szóról-szóra átveszi, részben alaposan kivonatolja nagy történelmi művében. Ez szövegünk egyik forrása. A másik forrás Columbus fiának, Fernandonak könyve apjának életéről.

A nyájas olvasó az itt következő lapokon kivonatokat vesz kezébe Columbus hajónaplójából, amelyet első útja alkalmából írt. Csak kivonatokat, mert az egész napló, számos ismétlése révén, kissé fárasztó olvasmány volna. De nem hagytunk ki belőle semmit, ami hangulati szempontból hozzátartozik teljességéhez. Igyekeztünk stiláris eszközökkel is visszaadni a napló régies naivitását, naiv őszinteségét és naiv képmutatását, a késő-középkor emberének tőlünk oly idegen lelkiségét, amely belőle tükröződik.

Az olvasót bizonyára az lepi meg legjobban, hogy milyen kicsinyek a dolgok közelről nézve, milyen lényegtelen apróságokkal kezdődik az újkor, milyen kevéssé tudják a történelemalkotó emberek, hogy mit cselekszenek. Columbus és társai hősiesen nekivágnak a még át nem hajózott Óceánnak, három karavellával, mai fogalmak szerint három törékeny bárkával - és ebből lesz Amerika! De ők maguk sem tudják, milyen bátrak, mert az Óceánt sokkal kisebbnek tartják, mint amekkora; ha tisztában volnának méreteivel, talán rémülten visszafordulnának. És mikor felfedezik Amerikát, azt gondolják, hogy valahol Japán közelében lehetnek, és amikor meglátják az első dohányosokat, egyáltalán nem gondolnak semmit.

És elgondolkoztat bennünket a napló civilizáció és barbárság fogalmán is, amint a civilizáltak először találkoznak a bennszülöttek világával. Felmerülhet bennünk a kérdés: vajjon nem a barbárok voltak az igazi civilizáltak és a civilizáltak az igazi barbárok? Mert hiszen nincs kétség, hogy a drága szelid bennszülöttek, akik Columbus tanuságtétele szerint még sohasem láttak fegyvert, az arany értékét nem ismerik és félénkek, mint a nemes állatok, emberi értékben messze felette állanak a fehéreknek, akik Columbust a Kanári szigeteken - hazatértében - fogságba akarják ejteni, de felette állnak a felfedezőknek is, akiket az arany vad láza hajtott és akik egy évszázad alatt kiraboltak, kiirtottak, rabszolgaságba süllyesztettek és őserdők mélyébe kergettek egy egész világot, amely az övéknél talán szebb és emberibb volt. Columbus maga még naivan egymás mellett éli át a kétféle állásfoglalást a bennszülöttekkel szemben: egyrészt kedves emberi lelkek, akiket meg kell téríteni az igaz hitre, másrészt ők az aranynál is értékesebb ingyen munkaerő, amelyet erőszakkal is igába kell törni. A napló olvasása közben a régi angol tréfa jut eszünkbe: a fehérek először térdre estek, azután a bennszülöttekre.

„Minden egyenes és minden görbe”, tanította Goethe. Columbus első útjával a történelem egyik legdicsőségesebb és leggyalázatosabb fejezete kezdődik, a spanyol conquistadorok kora.

A fordító.

IN NOMINE DOMINI NOSTRI JHESU CHRISTI. A legkeresztényibb, legmagasabb, legméltóságosabb és leghatalmasabb fejedelmeknek, a spanyol földek és a tengeri szigetek királyának és királyné asszonyának, a mi urainknak.

Eme mostan folyó 1492-dik esztendőben, miután Felségtek a még Európában élő mórok uralmának a hatalmas Granada városában véget vetettek, tehát abban a városban, ahol ugyanennek az esztendőnek január hava második napján tulajdon szemeimmel láttam, amint dicsőséges küzdelem után Felségtek királyi lobogóit felvonták az Alhambra tornyára, amely a fentnevezett városnak erődítménye és amint a mórok királya elhagyta palotáját, hogy Felségtekhez és a herceghez kézcsókra járuljon; ama hírek alapján, amelyeket Felségtek elé terjesztettem India országaira és egy fejedelemre vonatkozóan, akit „Nagy Kánnak” neveznek, ami nyelvünkön annyit jelent, mint „Királyok Királya”, és arra a hírre való tekintettel, hogy eme fejedelem és elődei többízben küldtek volt követeket Rómába, kérve a pápát, küldené hozzájuk szent hitünk néhány tudós doktorát, aki őket a hitben oktassa, de a Szentatya sosem hallgatta meg kérésüket, amiért is számtalan lélek veszett el, a bálványimádásnak és elvetemült szektáknak esvén áldozatul - ugyanabban a hónapban tehát megfontolván a dolgot Felségtek, mint katolikus keresztények, mint a szent keresztény hit barátai és terjesztői, mint Mahomed szektájának és minden egyéb bálványozásnak és eretnekségnek ellenségei, jónak látták, hogy engem, Columbus Kristófot Indiának fentemlített tájaira küldjenek, ama fejedelmeket, népeket és helyeket felkeresendő és megvizsgálandó, hogyan lehetne őket szent hitünkre megtéríteni. Ilymódon jutott osztályrészemül a feladat, hogy ne a szárazföldi úton igyekezzem Kelet felé, miképpen az eleddig szokásban volt, hanem nyugati irányban indulnék el, tehát oly úton, amelyet tudomásunk szerint mindezideig még senki sem járt be.

Valamennyi zsidónak királyságtokból és országaitokból való kiűzetése után Felségtek ugyanazon januárius havában megparancsolták nékem, hogy egy jó erős armadával Indiának felülmondott partjai felé tengerre szálljak. Felségtek engem ekkor kegyük számos jelével halmoztak el, így nemesi rangra emeltek és megengedték, hogy ezután Don-nak nevezhessem magam, továbbá kineveztek az óceáni tenger admirálisává, valamint mindahány majdan általam felfedezendő és meghódítandó óceáni sziget és szárazföld, valamint mások által a jövőben felfedezendő szigetek és földek alkirályává és örökös kormányzójává és kimondták, hogy elsőszülöttem, ugyanezekkel a jogokkal felruházva, utódomba fog lépni és ez így leszen nemzedékről nemzedékre.

Ilymód ugyanennek az évnek, azaz 1492-nek május hava 12. napján, amely szombati napra esett, elindultam Granadából és Pálos nevű helyre mentem, amely tengeri kikötő, ahol is három erre a célra fölötte alkalmas hajót szereltem fel. Ez év augusztusának harmadik napján, pénteken, napnyugta előtt egy félórával elhagytam e kikötőt, élelemmel és legénységgel jól ellátva és a Kanári szigeteknek irányítottam hajóimat, amelyek Felségtek birtoka és a felülmondott óceánban fekszenek. Innen szándékoztam útnak indulni és mindaddig haladni, míg csak Indiába nem jutok, hogy ott a Felségtektől rámbízott üzenetet ama fejedelemnek általadjam és ilymódon megbizatásomat teljesítsem.

Ezért eltökéltem magamban, hogy nap mint nap a legszorgosabban feljegyzek mindent, amit ezen az úton cselekszem avagy látok, és megírok minden történetet, amely utunkon velünk megesik. És mialatt, Fejedelmi Pártfogóim, éjszaka feljegyzem, ami napközben történt és napközben feljegyzem, ami éjszaka történt, azt is eltökéltem, hogy új tengeri térképet rajzolok, amelyen feltüntetem majd az egész óceán földrajzi fekvését és emez óceán országait. Azonkívül összeállítok egy könyvet is, amelyben mindent az equinokciális szélesség és nyugati hosszúság szerint fogok képszerűen megábrázolni.

Hogy mindezt véghezvihessem, okvetlenül szükség lesz rá, hogy megfeledkezzem az álomról és egész figyelmemet a hajózásra fordítsam; mert csak ilymód lehet nagy feladatomnak eleget tenni. Ez mondhatatlanul fáradságos lesz.

1492. augusztus 3, péntek.

1492 augusztus 3-án, pénteken nyolc órakor elhagytuk a Palos partját és többszörös kanyarodással napnyugtáig hatvan tengeri mérföldet tettünk dél felé, ami tizenöt földrajzi mérföldnek felel meg, azután délnyugatnak fordultunk, a Kanári szigetek irányába.

(Columbus hajói augusztus 9-én, szerdán, megérkeztek a Kanári szigetek egyikére, Ferro-ba. Itt élelmet és vizet vettek fel, majd szeptember 6-án, csütörtökön ismét útra keltek. Útjukat három portugál karavella igyekezett elvágni, mert a portugál király nem nézte jó szemmel Columbus vállalkozását.)

Szeptember 10, hétfő.

Nappali és éjszakai utunkon 240 tengeri mérföldet tettünk meg, de csak 192 mérföldet jegyeztem fel, nehogy a legénység az út hosszúsága miatt türelmetlenkedjék.

(Mert Columbus biztosította arról útitársait, hogy India nincs nagyon messze Európa nyugati partjától; a következőkben az adatokat állandóan meghamisította, hogy a többiek ne vegyék észre, mekkora utat tettek már meg.)

Szeptember 16, vasárnap.

... Az idő olyan kellemes, mint Andaluziában áprilisban. Itten történt, hogy először pillantottunk meg nagy tömeg üde zöld füvet, amely csak nemrég szakadhatott le a földről, amiért is mindenki úgy vélekedett, hogy valamely sziget közelében lehetünk, de nem a kontinens közelében; mert úgy gondolom, a kontinens távolabbra fekhet.[1]

Szeptember 18, kedd.

Ezen a napon és a rákövetkező éjszakán több, mint 220 tengeri mérföldet tettünk meg, de csak 192-t jegyeztem fel. A tenger egész idő alatt csendes és nyugodt volt, mint a folyó Sevillánál.

Ezen a napon Martin Alonso[2] a gyorsan haladó Pintával megelőzte hajómat, minekutána karavellájáról értesített, hogy nagy madárrajt látott nyugat felé repülni és így azt reméli, az éjszaka folyamán megláthatja a szárazföldet, ezért siet előre karavellájával. Észak felé homályos pára emelkedett, közeli part jele.