AMTAK E-KÖNYVEK

Móricz Zsigmond

színművei

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6632-80-7

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500-3000 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. Laptopról vagy megfelelő csatlakozóval telefonról is olvasható.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

Móricz Zsigmond

színművei

Tartalom

Móricz Zsigmond

színművei

Alvó oroszlán.

Balassa búcsúja.

A fejedelem tánca.

Karácsonyi prezent.

Szűzesség tüköre.

FORTUNÁTUS

Alvó oroszlán.

EPIZÓD.

SZEREPLŐK:

MÁTYÁS KIRÁLY
A FAVÁGÓ
A FAVÁGÓNÉ
A BRÓDI BÍRÓ
SZAPOLYAI IMRE
SZEGÉNY EMBEREK

ÁLOMALAKOK:

BEATRICE
SZILÁGYI ERZSÉBET
SZILÁGYI MIHÁLY
HUNYADY LÁSZLÓ
SZAPOLYAI IMRE
CILLEY
PODJEBRÁD KATALIN
A MOLNÁRLEÁNY
KORVIN JÁNOS
HARCOLÓ TÖMEG

Történik Magyar-Bródban, 1489.

A szín a favágó alacsony kunyhója, olyan parányi szoba, hogy a magas ember a süvegével eléri a mennyezetet. A szoba jobb felét egy nagy szabad tűzhely foglalja le, amelyre lépcsős padkán fel lehet menni s a tűzhöz ülni. Ez a tűzhely nem magas, inkább emelvényszerű s felette nagy, vesszőből font lábonálló kémény. A szoba baloldalán kis asztal, durva szék, fatörzsből vágva, ott ül a favágóné s fon.

A favágóné igen fiatal, csaknem gyermek, fon, fél, feláll, a tűzhelyhez megy s rak rá, világos lesz a láng lobogásától.

Künn alkonyat, az asszony az ablakot fatáblával betámasztja. Akkor belép a király, bebúvik az alacsony ajtón, fázik, didereg. Fekete körköpenyben van, öreg ember, borostás arcú, meghajlott, fáradt, sápadt, megtört ember.

AZ ASSZONY (visszanéz, meglátja az idegent s felsikolt).

MÁTYÁS. No ne ijedj meg.

AZ ASSZONY (sűrűn veti a keresztet, ijedten). Ki vagy!

MÁTYÁS. Ember vagyok... nem kísértet... (Reszket, fázik.) Hideg van künn... Mán közel van Simon Juda... november...

AZ ASSZONY (bámulva nézi. Felmászik a tűzhöz s odaül fesztelenül).

MÁTYÁS. No gyere közelebb, látod, nincs lólábom... Éppen olyan szegény, fázós ember vagyok, mint te... Éhes... Mint apád... Hun az apád?...

AZ ASSZONY. Én mán asszony vagyok.

MÁTYÁS (megnézi kis csodálkozással). Asszony?

AZ ASSZONY. A.

MÁTYÁS. Hát az urad, hun van.

AZ ASSZONY. Fát vág.

MÁTYÁS. Favágó?

AZ ASSZONY. A.

MÁTYÁS. Két napja nem vótam fedél alatt.

AZ ASSZONY. A csatába vótál?

MÁTYÁS (hallgat). Én csak bujdosok mán két napja a Königsbergen... Jó a tűz... de fáj... Mint minden nagy öröm... szúr... Szúrja az újjam bögyit...

AZ ASSZONY (most jön közelebb). Mer rátartod...

MÁTYÁS. Milyen ember az urad?

AZ ASSZONY. Buta.

MÁTYÁS. Milyen?

AZ ASSZONY. Mint a többi ember, buta.

MÁTYÁS. Mér buta.

AZ ASSZONY. Mer ha hazajön agyon fog ütni.

MÁTYÁS. Mivel?

AZ ASSZONY. Hát a fejszéjével.

MÁTYÁS. Majd agyonütöm én őtet.

AZ ASSZONY. Mivel?

MÁTYÁS. Egy szóval... Van nekem a süvegem alatt egy olyan szó, hogyha azt onnan kiveszem, az urad már holtra vált... Osztán mér ütne agyon az urad?

AZ ASSZONY. Mer nagyobb nálad. Meg fiatalabb. Erősebb.

MÁTYÁS. Hát ha mán nagyobb, agyonüt?

AZ ASSZONY. Hát a király is azér üti agyon Henrik herceget, mer nagyobb serege van.

MÁTYÁS. Hát agyonütötte? Nem ütötte agyon.

AZ ASSZONY. Majd agyonüti. A király mindig király marad.

MÁTYÁS (hallgat). Csakhogy a király már öreg ember. Nagy a botja, de nem bírja emelni.

AZ ASSZONY. Van neked feleséged?

MÁTYÁS. Van.

AZ ASSZONY. Gyereked is?

MÁTYÁS (hallgat). Nem tudom... Van is, meg nincs is... Az a baj... Fiatal feleség, puha gyermek, öreg gazda...

AZ ASSZONY. Fiatal feleséged van?

MÁTYÁS. Igen; szép, fiatal, kövér.

AZ ASSZONY. Kövér?

MÁTYÁS. Jó kövér.

AZ ASSZONY. Biztosan sokat fon, attul kövér, mindig ül.

MÁTYÁS. Az igaz, sokat fon, sokat befon...

AZ ASSZONY. Haragszol rá?

MÁTYÁS. Nem. Szerelmes vagyok bele.

AZ ASSZONY (a fonáshoz fog). Hát nem feleséged?

MÁTYÁS. Azér lehetek bele szerelmes.

AZ ASSZONY. Minek, hogyha mán parancsolsz neki.

MÁTYÁS. Csakhogy ez olasz asszony. Ez egy olyan asszony, hogy ez mindennap új szerelmet akar. Ezt mindennap meg kell hódítani.

AZ ASSZONY. Mi?

MÁTYÁS. Mindennap újat, új, erős nagy harcot... új örömet... naponta... minden órán... percen...

AZ ASSZONY. Kövér asszony.

MÁTYÁS. Kövér...

AZ ASSZONY. Jó étvágya van.

MÁTYÁS. Milyen étvágya van... Früstökre megeszi Hungáriát, ebédre Osztriát, vacsorára Bohőmiát...

AZ ASSZONY. Mi az?

MÁTYÁS. Három alma.

AZ ASSZONY. Még azt is sajnálod tülle... Minden férfi egyféle...

MÁTYÁS. Nem sajnálom... csak majd ha én nem leszek, bele ne törjön a fogacskája...

AZ ASSZONY. Az almába?... (Elébe tesz két almát egy kosárból). Egyél...

MÁTYÁS (elveszi). Két alma, két piros alma... (Beleharap.) Jó szíved van te kicsiség... Ha király vónék, megfizetnék érte... Mongyad, mit kérnél érte, ha én király vónék.

AZ ASSZONY. Mit? Sokat... (Nevet.) Egy szoknyaajja fődet...

MÁTYÁS. Mit?

AZ ASSZONY. Annyi fődet, akit a szoknyám kerületivel be tudok teríteni.

MÁTYÁS (nevet). Hisz az még egy sírnak is kicsi.

AZ ASSZONY (hallgat). Csakhogy én szétfosztanám ám a szoknyát pántlikára, tudod-e, akkor olyan nagy fődet be tudnék keríteni!...

MÁTYÁS (nevet). Gyeridébb.

AZ ASSZONY (eszébe sincs). Ojjé, beleférne ez az egész ház, meg az udvar, meg a kert...

MÁTYÁS. Hát ez nem a tiétek?

AZ ASSZONY. Itt minden a királyé... Nem is tudja mije van... Még ez az alma is az övé vót, akit neked adtam... A király fődjén szedte az uram, ő hozta...

MÁTYÁS (eszi az almát). Neked hozta. Te meg nekem adod. Minden asszony ezt csinálja... Követelitek, kicigánykodjátok s másnak adjátok...

AZ ASSZONY. Mert ti nem adjátok oda.

MÁTYÁS. De mért kéritek el? mire gyüjtitek? Élet, halál, minden semmi, ha az asszony akarja... Nem ismer törvényt, nem ismer határt... S mikor megvan, minden kevés... Megúnja, nem látja. Arra jó, hogy tovább ajándékozza...

AZ ASSZONY. De irigy vagy.

MÁTYÁS. Én voltam a legbőkezűbb ember a föld hátán, de az asszony megtanított.

AZ ASSZONY. Savanyú vagy, mint a vadalma.

MÁTYÁS. Édes voltam, mint az újbor, de az asszony megsavanyított.

AZ ASSZONY. Nahát annak is jó dóga lehet melletted.

MÁTYÁS. Annak jó... Mert a férfi szomorúságából táplálkozik az asszony...

AZ ASSZONY. Mér?

MÁTYÁS. Mert akkor érzi magát erősnek, ha az ember össze van törve... Hogy ő emeli fel... De ha az embernek virul az élet, akkor az asszony mindjárt civódó...

AZ ASSZONY. Hát bizony, ha az uram hazajön s fáj az újja, bekötöm... Ha nem fáj az újja, megver...

MÁTYÁS. Igaz, mért örülj annak, ha nem fáj az újja?... De addig aztán nem is nyugszol, míg meg nem fájul a szíve... Kergeted, úgy-e cigány, harcolni, medvével, farkassal, munkával, hogy össze legyen törve minden csontja... Akkor mér nem tudod bekötni, ha nem fáj? mér nem nevetsz vele, mikor jókedve van?

AZ ASSZONY. Mert rajtam nevet.

MÁTYÁS. Dehogy nevet rajtad. Neked nevet! A te kedvedért erős és dolgozik és örvend a sikernek.

AZ ASSZONY. Nekem nem örül, magának örül. Csakúgy repül künn a cimborákkal, és én be vagyok zárva a házba s megöl az unalom.

MÁTYÁS. Itt van neked a ház. Az uradé az erdő, a tied a ház.

AZ ASSZONY. Legyen az övé a ház, majd én megyek az erdőre.

MÁTYÁS. Mit csinálsz ott?

AZ ASSZONY. Ami jól esik.

MÁTYÁS. Bolond beszéd. Tudsz fát kivágni? vadat agyonverni? tudsz parancsolni, birkózni, hadakat vezetni, ezer embert halálba dobni, tudsz csatát veszteni, menekülni, étlen-szomjan hegyekbe bujdosni s mind csak azon gyötrődni marcangoló kínnal, hogy mit csinál otthon a házba rekesztett galamb, a puhaarcú kövér olasz nőcske.

AZ ASSZONY. Tudsz te tyúkot ültetni?

MÁTYÁS. Nem.

AZ ASSZONY. Akkor mit tudsz. Én se tudtam, huszonegy tojásba mind benne fúlt, csak négy pipi kelt ki.

MÁTYÁS (ránéz).

AZ ASSZONY. Mér kell nekem ezt tudni?

MÁTYÁS. Én férfiúnak lettem és te nőnek.

AZ ASSZONY. Igen, de te szabad embernek és én bezártnak.

MÁTYÁS. Elég... Velem ne pörölj... Fáradt vagyok, szomorú és...

AZ ASSZONY. Jobb is, itt az uram.

A FAVÁGÓ (erős, óriás fiatalember belép, s fejszéjét válláról leteszi s maga elé állítja. Görnyedten búvik be s esetlen, nehézkes medve módra mozog).

AZ ASSZONY (megáll s mint egy kis madár, odarepül hozzá).

A FAVÁGÓ (ölébe veszi s mutatja az újját neki).

AZ ASSZONY. Fáj-e még?

A FAVÁGÓ. Fáj.

AZ ASSZONY. Akkor újra bekötöm. (Beköti a fájós újjat s ott marad ülve az ura karján.)

A FAVÁGÓ. No asszony, hát a szegény király elvesztette a csatát... Tele van a világ a futókkal. Csak ide ne kerüjjön egy, mer agyonverem.

AZ ASSZONY. Ó dehogy is vered! (Átöleli az urának az arcát s int Mátyásnak, hogy hátrafelé meneküljön el.)

MÁTYÁS (nem mozdul). Henrik herceg győzött?

A FAVÁGÓ (megfordul). Ki ez?

AZ ASSZONY. Egy szegény öreg ember, fáradt s kövér felesége van neki.

A FAVÁGÓ (farkasszemet néz Mátyással). Felhúzták a várba a hidat. Ide hiába gyün.

MÁTYÁS. Hát a vár megmaradt a király hűségin?

A FAVÁGÓ. Mi van vacsorára?

AZ ASSZONY. Ugyan ne legyél mán ojan éhes. Borsó.

A FAVÁGÓ. Királypárti vagy Henrikpárti.

MÁTYÁS. Ha két pénzt elibed tesznek, egy aranyat, meg egy ezüstöt, melyiket választod.

A FAVÁGÓ. Jól van, üjj le. Rakj még borsót asszony, hadd jusson a kopasznak is.

MÁTYÁS. Inkább fáradt vagyok kedvesem, két éccaka nem aludtam, (ásít.) állva leragad a szemem.

A FAVÁGÓ. Hát vess szénát alája, asszony, mert eldűl...

MÁTYÁS (meggyujt egy gyertyát s az asztalra ragasztja). Még én olvasni akarok, látod... imádkozni ebbül a breviárbul... (Papírokat rak ki a zsebéből.)

AZ ASSZONY (az urához). Hallod-e, gyere ki a kunyhó elé, ott is megeheted azt a kis borsót...

A FAVÁGÓ (csendesen). Ebbíze hallod, e pap lehet... (Kimennek.)

MÁTYÁS (az asztal mellett ül és térképet terít ki). Ha az itt Olmütz... Hradisch... akkor most itt vagyok... ez itt a Königsberg... (Ásít.) Hol van Szapolyai?... (Nézi a képet soká s papír után babrál álmosan, távolról a hegyi kürt szava, kicsit felfigyel.) Pásztorok... az esti hegyikürt... (Igen távol, szép elhangzó kürtszó... A gyertya titokzatos fényt vet s ő leejti a fejét, elalszik.)

Amint elalszik, hirtelen dörgő zene. Különös, fantasztikus, szertelen zene. Dörgő csatazaj, kürtök, dobok, tömegéljenzés, a csatazajmotívum rögtön átváltozik menyegzői víg muzsikává, a gyertya kísértetiesen lobog s különös kísérteti fényben tömeg kavarog egy pillanatig, ujjongva kiáltja.

TÖMEG. Vivát, vivát, evviva!...

SZAPOLYAI (a királyhoz lép, mint álomkép).

MÁTYÁS (mozdulatlanul alszik, lehúnyt szemmel nézi a jelenést). Itt vagy Szapolyai?

SZAPOLYAI. Itt az olasz leány! király, király! felség! Mátyás király itt az olasz leány!

MÁTYÁS (alszik). Szép?

SZAPOLYAI. Mint a mesebeli királyleány, vivát, vivát. (Elrohan s feltűnik a diadalmenetben a királyné, szőke kövér tiziáni ragyogásban. Kendőt lobogtat s mosolyogva lassan el.)

MÁTYÁS. És én csúf görbe kis konok... (Háttérben megjelenik Hunyadi László, magas, szőke, hosszúhajú, ideális, szép fiatal férfi, a háta mögött a bakó, taglóval, Beatrice, mint a László menyasszonya, izgalom, tömeg, a nép dermedten áll. Egy vékony, sápadt kislány tűnik fel, minden egyéb eloszlik.) Én erős, nagy fiakat akarok, én erős, nagy fiakat akarok. (Podjebrád megjelenik s ellenséges tekintetű leányát ráerőszakolja. Mátyás a felvillanó Beatrice felé menekül.) Várj meg, addig trónra nem eresztenek, Beatrice, Beatrice. (Katalint kézen fogja s amint megérinti, felsikolt.) Bátyám, bátyám... László, László... engem vigyetek el; (Két bakó megragadja Lászlót s elviszik.) haja mint a sárga arany, nemes vonásai... Engem vigyetek el... (Megjelenik Cilley zöldfényben s kajánul nevet a László elhurcoltatásán.) gaz Cilley bosszút állasz... Katalin sorvadásos volt, nem akarom.

Csönd, hirtelen iszony, rémület, csatadörgés.

Elveszett, elveszett a csata, iszonyú lópaták tapoggyák teteimet... (Beatrice kendőt lenget s jobbról vissza balra, mosolyogva el.) Beatrice...

Az ember s az asszony kinyítják az ajtót s belesnek, zene elhallgat, Mátyás ott ül szemben az ajtóval s köpenye szétnyílva, alatta, fényes királyi ruha.

AZ ASSZONY. Alszik.

AZ EMBER. De nagyon nyughatatlanul... Hé... Nézd csak. (Ruháját mutatja.) Nagy úr lehet e...

AZ ASSZONY (keresztet vet). Jaj, mégis a sátán...

MÁTYÁS (felriad, kardja után kapkod, de kardja nincs). Ki vagy, mit akartok!

AZ EMBER. Hallod-e, feküdj le uram rendesen. Ez a csirke asszony az oka... mér nem vetsz ágyat a vendégnek rendesen he!... (A Mátyás vállára teszi a kezét.) Fáradt vagy?

MÁTYÁS (felriad). Meg ne illess... (Feláll.)

AZ EMBER (ijedten visszahúzódik).

MÁTYÁS. Ember... a házad ez estén királyi hajlék lett... Tudd meg, urad s királyod van jelennen...

AZ EMBER (ijedten mellére teszi kezét, mélyen hajlik s hátrább lép, az asszony is).

MÁTYÁS. Ki a kösség főbírája.

AZ EMBER. Hans, a cserzővarga.

MÁTYÁS. Eredj hozzája, mondd neki, rögtönnen jöjjön... Hivatja a király.

AZ EMBER. Jó van; megyek. (Félve lassan visszahúzódik, az asszonyt is kézen viszi, vonja ki, elmennek.)

MÁTYÁS (sóhajt s újra az iratokba merül. Lekönyököl). És ím, a csata elveszett... Nem újság... Elveszett csatát láttunk már sokat... semmi sem veszett el, míg a király él... (Ásít, hirtelen hátra esik a feje s a szája is kinyílik s már alszik.)

Abban a pillanatban újra felharsan a kezdőzene, csata, mennydörgés, vad zsivaj, Mátyás vonaglik és hörög a lidércálomtól.

Katonák a háttérben fantasztikus gomolyban kiáltják: Él a király!

MÁTYÁS. Ó...

Beatrice megjelenik nagy hassal, kendőt lenget.

MÁTYÁS. Gyermekem lesz... Fiam...

Beatrice sikolt, összeesik s eltűnik, nem akar gyereket.

MÁTYÁS (nyöszörög). Elhullott a mégsem született mag... óooo... (Hörög.)

Gyászmuzsika, mely lassan szelíd zenévé, patak morajlássá változik, malomzúgás és vízcsobogás, erdei zsivaj, madarak, szélsuhogás... Feltűnik a malom, hajnalfényben pirosan. A molnárleány s kis fiú, aki dalolja:

Mátyást mostan választotta...
Mind az ország királyságra...
Mert az Isten adta nékünk
Mennyországból, oltalmunkra...

Fiam... Kicsi fiam, eggyem... (Kitárja felé a karját, a malom szétrobban s mint lángcsóva repül el, a gyermek hozzá fut, de keze érintésére elmúlik, ő görcsösen szorítja a láthatatlan gyermeket, Szilágyi Erzsébet megjelenik ülve, hosszú gyászfátyollal, komoran, kegyetlen római arcél, engesztelhetetlen gyűlölet...)

Mindennek te vagy az oka... anyám...

SZILÁGYI ERZSÉBET (szívszaggató hangon). Fiam... (Átkozóan.) Elraboltak tőlem...

MÁTYÁS. Anyám!... (Jajveszékel.)

SZILÁGYI ERZSÉBET. Soha más asszonynak, soha nem engedlek más asszony zsoldjába, mit míveltetek az én jó fiammal ti cédák, ti cédák!... (Korbácsot emel s tűzfény, kiált.)

MÁTYÁS. Tömlöcre az anyámmal! Porkoláb!... Meg kell őrülni itt, csatába, csatába!... Inkább a halál angyala, mint az anyai szeretet!...

Újra a mennydörgő zene.

Beatrice... Beatrice...

Beatrice megjelenik vörös fényben szétbomló ruhában bachanálikus táncra perdül, Mátyás vívódik s kínjában fetreng, a zene vérkorbácsoló ujjongás, fájdalmas nyomor.

MÁTYÁS (leesik a székről s felébred, ül. Szemét vájja). Szörnyű éjszaka... Ez szörnyű éjszaka... (Feláll, remeg, csók után liheg... vonít.) Hééé...

AZ ASSZONY (ijedten bejön).

MÁTYÁS. Alszol-e?... Nem jött még meg urad?

AZ ASSZONY. Csak most ment el...

MÁTYÁS. Most?... Nekem úgy rémlik, azóta hét szörnyű esztendőt aludtam át... Maradj itt... Ez egy megigézett tanya... a te szépséged, betölti minden zugját... Mit akarsz?... szoknyát s egy szoknyaalja földet?... meglesz... ingyen soha... se nekem, se neked nem ér ingyen semmit se... asszony vagy, ezt a kettős almát add ide,... evvel keresed kenyered, áruld... jaj a házasságnak, mikor nem kell az áru, vége mindennek... tovább nem asszony, tovább nem férj... veszekedő fenevadak összezárva, verekedő kométák... dögvész rátok, a szerelem addig tart, míg reggeltől estéliglen, és estvétül reggeliglen egy kéjes lázban, gyönyörben úszik a test... míg semmi más nincs, csak dagadó mellek, kövér farok, lihegő száj, csók után liheg... te kellesz, fiatal vagy, ilyen fiút akarok, beoltani akarom e szájat, e szemet, a drága kis homlokot, építs a királynak szállást, támassz magot a királyi vérnek... (Hosszan csókolja, nagyon, mohón, kielégülve, aztán eltaszítja, ingerült csönd, az asszony pisszeg.)

AZ EMBER (jön, látja, hogy itt valami van, zavarba jön s nem tudja, mit tegyen, gyanakodjék vagy ne).

MÁTYÁS. A bíró!...

AZ EMBER (hallgat, aztán vad kárörömmel). Nem jön... Röhög... Éppen a bőrt rakta be éccakára a cserzőkádba... Röhögött, hogy énnálam a király? Van elég jeles gazdag ház a faluba, mér szállana én nálam a király?...

MÁTYÁS. Eredj vissza, mondd meg, hogy itt legyen!... (Ordít.) Rögtön itt legyen, vagy a fejével játszik... (Oroszlán tekintettel néz hátracsapott hosszú, őszes, agyagsárga hajával.) Egy perc és itt legyen, parancsol a király...

AZ EMBER (ijedten szemléli a végig kinyilt köpeny alól kivillanó aranydísz ruhát.) Igen... felséges úr... király... de ez is... felséged engedelmivel... velem gyün a bestye ringyó is... (Az asszonyt kissé nyersen lódítja előre s óvakodva el.)

MÁTYÁS. Aah!... (Sóhajt, leül s már alszik, úgy ahogy leült, előreesett testtel.)

Valami igen halk s igen finom zene, néha gerliceturbékolás villódzik benne, a szerelmes férj hízelgő odaadása az asszony felé.

Mátyás hirtelen felnyög.

A zene kemény, nyers.

BEATRICE (megjelenik s szigorúan néz, gőgösen, hidegen, rá sem néz Mátyásra).

MÁTYÁS (folytatja régi, hónapokkal ezelőtt volt vitáját az asszonnyal. Ugyanolyan felindulással, ahogy akkor abba maradt, a bőszült dühöt, rögtön belerekedve.) Oroszlán voltam mindeneknek... csak előtted kutya... csak az ebet szereted bennem, a hízelgő, engedelmeskedő, farkcsóváló ölebet... Egész világ reszket a barbár szem előtt, de te kitöröd a gerincemet... (Felüvölt.) Nevemet nem hagyom, tervem, akaratom... Menj sárlani... ha az kell csak, van elég leventém... magyar, olasz... menj az olaszaiddal, fajtám gyűlölöd, hitvány, ripők, délceg, bitang magyar fajom... (Ebben a pillanatban Beatrice boldog vihogással kézen ragad egy szép, szelíd magas fiatalembert, aki mint József Putifárné elől, rémülten menekül, Beatrice szemérmetlenül, vijjogva csókolja s ráveti magát.) Korvin!... óh... János, fiam... anyád... szeretőd... neked adom...

Beatrice és Korvin eltűnnek.

Ez sem az enyém... Minden darabokra hull... darabokra széthull a birodalom... por szállja meg az én mívemet... De a barbár erő emléke veled kísért magyar... míg neved fennmarad... Jön a Kelet s jön a Kelet... a felkelő nap kél dühödt vérben s az igazságot széttiporja sarka alatt, mezítelen s lóra, atilla... kardját ide... semmit: a felhőt szegdelem, hegyeket hegyre... csak az erőm tombol, roppant hegydöngető erőm... a tenger, tenger, a végtelen vizek... világok hullanak s pora porozza be... szakadjon ki a méh fia... Az Úr!... az Úr... Adj kardot uram, hogy megvívjak veled... az emberi sors ennyi...

A zene tombol s a szó csak a zenefrázisokat ékeli.

Minden mondat után viharzó jelenések. Csata, lovasok, véres kardú harcosok egymáson, török csorda. Jákób az isten előtt. Szőrnyű fények. Villámcsapás, dörgés...

Haláltalan vagyok, villámod kezemben, visszasujtok reád... én... kis torz... konok vas... vas... Rádülök, mint lovam nyakára s most majd én uralkodom veled... (Szemét felnyitja, a zene elszűnt s abban a mozdulatban maradt dúlt arccal s nyitott szemmel egyedül az üres szobában. Feláll. Balkézzel a hajába túr, jobbjában még mindig a láthatatlan kardot szorongatja. Észreveszi, hogy keze üres, magára eszmél. Egyet lép, tovább. Távol huszártrombita.)

MÁTYÁS (lankadtan ül).

AZ EMBER (besiet). Felséges király, itt jön.

A FŐBÍRÓ (belép, pohos, szennyes, nagy darab timár, vállán kis barna kerek köpeny, különben szennyes ingében, felgyűrt karokkal, mocskos feketevörös nagy kezekkel). Hadd lám azt a hetvenkedő fickót, aki... (De meglátja Mátyást s ámbár nem ismeri, megrémül annak fejedelmi megjelenésétől.)

AZ ASSZONY. Király... ez a király...

Parasztok az ajtóban letérdelnek.

A főbíró is féltérdre ereszkedik.

MÁTYÁS (homlokát simítja, aztán ingerülten, hirtelen). Igy kell-e egy főbírónak megjelenni a király színe előtt... Mi a mesterséged?

A FŐBÍRÓ. Bőrcserző timár, felség...

MÁTYÁS. Parancsoljuk királyi szónkkal, hogy többet Bród városában cserzővargát bírónak választani nem szabad...

MIND (még mélyebbre hajolnak).

SZAPOLYAI (megjelenik az ajtóban). Felség!

MÁTYÁS. János apám...

SZAPOLYAI. Felség, Henrik herceget nyavoja törje, pora sincs...

MÁTYÁS. Hiszen győzött.

SZAPOLYAI. Győzött dögöt, irháját mentse... ganaj győzelem, porszem győz a királyon... Istennel földi ember s villámot kivenni Úr kezéből... Felség, a te hatalmad győzhetetlen: a győző Henrik követi farukon csusznak békességér.

MÁTYÁS (fejét lassan lehajtja s homlokát szorítja, erőlteti agyát, mire kell most emlékeznie). Nagy víz... tengereket láttam... álmomban imint...

PAP. Nem jót jelent.

MÁTYÁS. János apám, ezt a házat úgy szemléld... itt a király megviaskodott... az istennek s önnenmagának lelkivel... Baljós jelek csapkodtak... szörnyű volt... Hogy van a királyné?

SZAPOLYAI. Vár a várban.

MÁTYÁS. Gyerünk hozzája... S ezt a kis házat királyi hatalmunk ójja... Emlékezzetek rá: itt alszik a király... Irjatok privilegiom levelet róla, hogy ez a ház örökös örökre szabad legyen Bród városában, s hozzá udvar, telek... amennyit egy szoknya kerülete befed... Bontsatok szálára egy arany rokoját s mérjétek meg a földet... És adatik e hely örök időkre elidegeníthetetlenül tisztes házi gazdámnak, a favágónak s eszes asszonyának feleséginek... két almáért, azkit éhünk oltására ennünk adott volt... (Szapolyai felé.) Hosszú időt nem jövendölök enmagunknak, dolgainknak végére nézzünk, ha Henrik békét kér, megadatik... János apám: ha Isten is úgy rendeli, fiamnak tutora légy...

A király lassan elmegy, mindenki földre borul.

Künn trombitaszó az éjszakában s éljen a király.

Függöny.

Balassa búcsúja.

SZÍNDARAB EGY FELVONÁSBAN.

SZEMÉLYEK:

BALASSA BÁLINT
DOBÓ ÚRFI
SUSANNE
ANNA MARIE
KAPITÁNY
HADNAGY
KÉT CITERÁS
CSELÉDLEÁNY

Történik Bécsben 1859-ben, ősszel, a Susanne kis szobájában.

I. JELENET.

A színhely ódon, boltíves kis szoba, zegzugos, jobbra szófa, török fülke, amelynek fala is szőnyeggel van borítva s kis perzsa asztalka. Balról valami beszögellés van, tükrös toaletthely, az a fal, ahol a tükör van, rejtekajtó, amelyen el lehet távozni. Az ajtónyílás embernél alacsonyabb, úgy kell rajta féligmeddig bebujni. Kettős gótikus kisablak, amelyen át, ha kinyitják, kilátás van Bécs háztetőire s a távolban Szent István-templom tornyára.

SUSANNE (a szófán fekszik, meztelen karokkal hanyatt, lábán török piros papucs, felhajló orrú s mezítláb van).

ANNA MARIE (kis zsámolyon ül előtte s citeráz a maga mulatságára valami kis vidám ódon táncdalt, néhány szónyi német szöveg). Mégis, mely nemzetbeli tud legjobban?

SUSANNE. Hogyan... Miben...

ANNA MARIE. A szerelem... mindig a szerelem...

SUSANNE. A szerelemben... (Fogja a gitárt s dalol.)

Letéptem ó virágod, szép szerelem,
Illata még itt cikázik szívemen.
Lailla
ó szerelem...
Lailla
a szívemen.
Lailla, ilalla, lallalala.

A legelső, legfessebb a francia,
Ej de gálánt, ledér az adta fia.

Bezzeg huncfut szerelemben a sováb
Tövig tépi, mégis tépné csak tovább
.....

Ős szokása az a vitéz lengyelnek,
Szerelemből köll lenni a kengyelnek...
......

Olasz pajtás szervusz mio cario
Csak elölről, ne hátulról adio...
......

Veszetthordta a török minő dühös,
Nem volna baj, csak ne volna oly...