K E L E C S É N Y I  L Á S Z L Ó

ÁLMODOZÓK ÉS MEGSZÁLLOTTAK

Bevezetés a magyar filmtörténetbe

2 0 1 0

Tartalom

Előszó

I. Három évtized némaság

1. Kezdeti lépések

2. Műfajok, gyártók, alkotók

3. Önálló filmgyártás Erdélyben

4. A Tanácsköztársaság filmpolitikája

5. A húszas évek válsága

6. Kimaradt lehetőségek

II. Hangosfilmgyártásunk másfél évtizede (1929–1944)

1. Beszél a film, 1929–1934

2. A Meseautó és utasai, 1934–1938

3. A magyar film társadalomképe

4. Műfajváltás, őrségváltás, 1939–1941

5. Háborús idők, 1941–1944

III. A politika felügyelete alatt (1945–1963)

1. Újrakezdés – illúzióvesztésekkel

2. Filmművészetünk életjelei

3. A forradalom után

IV. A magyar új hullám évtizede

1. Valami készül Hunniában

2. Előfutárok

3. A Balázs Béla Stúdió

4. Irányzatok, tendenciák

5. Vígjátékok – új utakon

6. Jancsó Miklós nagy évtizede

7. A magyar animáció aranykora

V. Válság és útkeresés (A hetvenes évektől a rendszerváltásig)

1. A szerzői modell továbbélése

2. Tényeket – csakis tényeket!

3. A Balázs Béla Stúdió második nemzedéke

4. A Budapesti iskola

5. Mészáros Márta és a feminizmus

6. A munkásosztály a filmvászonra megy

7. Régi korok idézése

8. Egyéni utak dokumentálása

9. Nevetni sem szégyen

10. Társadalmi vészjelzések

11. Egy Oscar-díjas animátor – és a többiek

12. Szabó István pályafordulata

13. Színre lép a Társulás

14. Lehetséges-e még avantgárd?

15. A dokumentumfilm mint történelmi kibeszélés

16. Tiltakozók, lázadók, kívülrekedtek

VI. Hosszúra nyúlt ezredforduló (1990 után)

1. Leváltott rendszer – filmes átalakulások

2. A nagy narratívák alkonya

3. Tarr Béla útja a világhír felé

4. A dokumentumfilm változó kihívásai

5. Szórakoztatni, de hogyan?

6. Nem elég, ha fiatal vagy…

7. Jancsó, a főnixmadár

VII. Merre tart a film/művészet/?

Általános ajánlott irodalom

Fontosabb történelmi események

Idegen fogalmak magyarázata

Impresszum

Előszó

A mozi születésnapjának – nemzetközi megegyezéssel – 1895. december 28-át tartja a filmtörténet. Azon a napon Párizsban a Kapucinusok bulvárjának egyik alagsori helyiségében tartották az első nyilvánosan meghirdetett, fizető nézőknek szóló, önálló műsoros vetítést. Korábban is voltak már különféle kísérletek a fotografikus kép mozgásba hozására és annak szemléltető bemutatására, ám kétségtelen, hogy az úttörő testvérpár, azaz Lumière-ék mozgókép-előadása számít a kinematográfia kezdetének. Eleinte csak vizuális szenzációnak látszott a kísérlet, akkor még nem lehetett sejteni, hogy az elkövetkező 20. század egész kultúráját döntően befolyásoló rögzítésmód, később művészet válik belőle, és a mozgóképterjesztés új leágazásai (televízió, képmagnó, szalagra és lemezre másolt alkotások, internet) által az egész világot behálózó rendszer jön létre a kézzel tekert, zajos kis masina forradalma által.

A művészetek története mindig társadalomtörténet is egyúttal. Nem volt ez másképp a mozgókép esetében sem. A technika fejlődése, amely először a folyamatos mozgás, majd jóval később a fényhang segítségével az emberi beszéd rögzítését tette lehetővé, olyan művészi formákat, elbeszélő szerkezeteket segített világra, melyek a történetmesélés által, az alkotó véleményének közlésével az irodalom ábrázolási képességeihez tette hasonlatossá a filmet, így igen hamar művészetként kezdtek beszélni róla. Már az 1910-es évek elején kialakultak a nemzeti stílusok és irányzatok.

A filmet nem véletlenül tartották a legéletközelibb művészeti ágnak, hiszen amit a mozivásznon megelevenedni láttunk, annak így vagy úgy meg kellett történnie a valóságban. A fantasztikus filmek világát is korlátozta a technika fejletlensége, és a leghazugabb, propagandisztikus céllal forgatott, beállított híradójeleneteknek is némi köze kellett legyen a valósághoz. A film elsődleges technikai jellege okozza, hogy amit a vásznon látunk, az sokkal közvetlenebb kapcsolatban áll a mindennapi élettel, a politika napi eseményeivel, a társadalmi mozgásokkal, változásokkal, mint a társműfajok alkotásai. A mozinak nincs saját múzsája. Az antik kultúra világában gyökerező színház, tánc, lírai költészet, történetírás és a többi korabeli művészeti ág klasszikus múzsái Thalia, Urania, Clio stb. mellett a mozinak – ha nem hangzik erőltetettnek – a valóság a múzsája. A felvett képen látható tények varázsolják el a nézőt, a megmozduló kép mámora szögezi a zsöllyébe az érdeklődőt, a közös álom, melyet a vetítőterembe beülő emberek nagyjából azonos módon élnek át, és válik élményükké a történet – ezek hordozzák a filmélmény tartalmát.

A magyar filmgyártás, amelynek színvonala hullámvasútként siklott és tekergett a 20. század honi történéseitől meghatározva, méltó a nagyobb figyelemre, mert változó számú alkotásai elmondják az elmúlt évszázad történetét. Még a kevésbé színvonalas, látszólag érdektelennek tetsző alkotások is fontos jelzések, mert közvetlen lenyomatai a kornak, olykor szociológiai kutatásoknál, történetírói elemzéseknél pontosabban rögzítik az elmúlt évtizedek eseményeit és hangulatát.

A magyar filmet időről időre, egyes periódusaiban magasan jegyezték a nemzetközi szakmai értéktőzsdéken. Nekünk azonban minden esztendeje, minden korszaka fontos tényező. A mozgókép tükrébe tekintve jobban láthatjuk múltunkat, mai hétköznapjaink előtörténetét.

Ez a /tan/könyv kísérlet: merész vállalkozás arra, hogy elsősorban a felsőoktatásban részt vevő diákoknak közérthető módon foglalja össze a hazai mozgóképkultúra sorjázó esztendeinek krónikáját. Ez persze nem zárja ki azt, hogy más olvasórétegek is haszonnal forgathassák. Mivel a filmtörténet, és így annak magyar része is, oly szerteágazó, különösen az időben hozzánk közel eső évek-évtizedek megítélése még korántsem egységes, szívesen fogadtam az erre felkért bírálóim véleményét, tanácsait, kiegészítéseit: itt mondok köszönetet Báron György, Bikácsy Gergely, Geréb Anna, Mátyás Győző, Stőhr Lóránt és Szekfű András segítő közreműködéséért.

Budapest, 2010. március

I.
Három évtized némaság

1. Kezdeti lépések

Az első Magyarországon felvett filmtekercseket a Sziklay testvérek forgatták, ám az 1896-os millenniumi ünnepségek során a Lumière testvérek megbízottjai Budapesten jártak, és felvételeket készítettek az ünnepi eseményekről, aztán egy szálloda bérelt különtermében mutogatták a szenzációra összetoborzott közönségnek. A filmtörténetből jól ismert Lumière-tekercsek (A vonat érkezése, A kisbaba reggelije, A megöntözött öntöző) mellett a magyar fővárosban készült néhány felvétel (Millenáris díszmenet: 1896. június 8. és A budapesti Lánchíd 1896 májusában) is bemutatásra került. Néhány nappal később egy üresen álló Andrássy úti üzlethelyiségben a konkurencia, az Edison-cég egyik ügynöke tartott nyilvános vetítést, nem Pesten, hanem a tengerentúl készített filmekből. A találmány nálunk egyelőre nem aratott sikert. A jobb módú közönség lenézte az új keletű szórakozást, a szegényebb rétegeknek drága volt a belépő.

Budapesten a mozi ideiglenes vásári sátrak, városligeti bódék népszórakoztatása mellett elsősorban a kávéházakban hódított. Az első, igazán mozielőadásnak tekinthető vetítéseket a Rákóczi út és a Szövetség utca sarkán lévő egykori Velence kávéházban tartották, ahol aztán hosszú évtizedekig mozi működött (utoljára Tisza néven, mely a kilencvenes évek elején zárt be végleg). A korabeli vetítők még semmiben sem emlékeztettek későbbi formájukra. A terem közepén volt kifeszítve a vászon, a vendégek két oldalról láthatták a képsorokat, melyet tűzveszélyes nyersanyagról, lehetőleg egyenletes ütemben, kézzel tekert a vetítő masináról a „gépész”, aki frissiben gyakorolta új szakmáját, és a filmtekercsek cseréje közben szünetet kellett tartani. Jó ideig külföldről vásárolt darabok peregtek a vásznon.

Az első hazai filmet (tulajdonképp csak mozgóképes illusztrációt) 1901-ben készítették a mai Uránia mozi épületének tetőteraszán. Ez volt A tánc (rendezője: Zsitkovszky Béla), amely 27 apró epizódból állott, és mintegy félórányi időben, népszerű korabeli színészek (Blaha Lujza, Fedák Sári, Márkus Emília) közreműködésével rögzítette különböző népek táncait. Több hasonló produkció készült abban az időben, de a történetmesélő rövid játékfilmekre még várni kellett. Csak az 1908-as év hozott változást, mikor a Projectograph cég egyszerre több rövid terjedelmű szkeccsel lépett a közönség elé. Ha végigtekintünk a címeken (A kóbor cigányok élete, Az ittas kerékpáros, Az újpesti bakrablás, Vasúti szerencsétlenség Budapesten, Csikósélet a Hortobágyon), láthatjuk, hogy híradó jellegű felvételek, illetve életképek rögzítése történt. Az első játékfilmek csak a tízes évek elején kerültek ki az akkor már egyre szaporodó gyártó cégek műtermeiből.

2. Műfajok, gyártók, alkotók

Az idegen hangzású nevekre (projektográf, kini) keresztelt találmánynak illetve vetítőhelyének elnevezésére 1907-ben született egy azóta is használt magyar szó. Heltai Jenő költő, drámaíró Bernát című darabja egyik sanzonszövegében „mozi”-nak rövidítette a népszerű szórakozási forma színterét. („Mert a Berta, mert a Berta nagy liba, / Hát elment a mozi-mozi-moziba.”)

A magyar némafilmek túlnyomó többsége elveszett. A három évtized során forgatott mintegy hatszáz alkotás közül alig több mint ötvennek a kópiája van a Nemzeti Filmarchívum birtokában.

A filmgyártás hőskorában klasszikus és kortárs irodalmi alkotások (sőt, zenés művek, operák, operettek) szolgáltak téma gyanánt. Filmvászonra alkalmazták a hazai regény-, színmű- és versirodalom közismert alkotásait (Fazekas: Ludas Matyi, Jókai: Az aranyember, Fekete gyémántok, Katona: Bánk bán, Gárdonyi: Egri csillagok, Petőfi: Az apostol, János vitéz). Műterembe kerültek kortárs írók (Babits Mihály, Bródy Sándor, Karinthy Frigyes, Molnár Ferenc) jelentős művei. Külhoni klasszikusok (Balzac, Dickens, Dosztojevszkij, Tolsztoj, Csehov, Zola), bestsellerszerzők (Georges Ohnet), viharos sikerű operettek (Csárdáskirálynő, Luxemburg grófja, Bob herceg), de még operák is (Verdi: Álarcosbál, D’Albert: A hegyek alján) megjelentek a filmvászon.

Egy különleges műfaj, a német eredetű, Magyarországon is hódító népszínmű filmes feldolgozásai arattak sikert. A népszínmű zenével kísért, érzelgőssé szelídült társadalomkritikát tartalmazó műfaj volt. Virágkora a 19. század második felére esett; közönsége leginkább a kispolgári rétegek soraiból tevődött össze. Az általában szegényparaszti környezetben játszódó színpadi históriák kielégítették a javarészt alacsony iskolázottságú, a moziban csak látványosságot kereső közönség igényeit. (Legtöbbjük elveszett, de a Sárga csikó, A falu rossza, A vén bakancsos és fia, a huszár meglévő kópiái alapján fogalmat alkothatunk, milyenek voltak ezek a nálunk közkedveltségnek örvendő darabok.)

A némafilm korai időszakában még a belső felvételek is a szabadban készültek; a kamera mozdulatlan maradt, javarészt a színészek is. A műtermek úgy lettek kialakítva, hogy a mennyezeten vagy az oldalfalon áradhasson be a természetes fény. Túlzó, mai szemmel nézve harsány, már-már komikusan ható mozdulatokkal, teátrális gesztusokkal és mimikával „játszottak” a szereplők. Az operatőrök jó ideig kézzel tekerték a felvevő masinát, miként a lejátszó vetítőket is.

Az első világháború idején kialakuló gyártási fellendülés megszülte a magyar némafilm figyelemre méltó alkotó egyéniségeit. Olyan rendezők és színészek dolgoztak a műtermekben, akik később világhírnévre tettek szert. Az elsők közt kell említeni Korda Sándort, aki kezdetben filmfeliratokat fordított, újságíróként és filmlapalapítóként folytatta szakmai tevékenységét, majd rendezni kezdett. Ő forgatta Babits Mihály regényéből A gólyakalifát (a film elveszett). Kertész Mihály színészként indult, és külföldön szerzett filmes tapasztalatokat; később ő is irodalmi művek adaptálásával aratott sikereket.

A tízes évek a mozi gazdasági sikereinek jegyében teltek. Évről évre több film készült, és ezek már nem negyedórás szkeccsek voltak, hanem olykor egy óránál is hosszabb vetítési idejű önálló alkotások. 1913-ban 10, 1914-ben 18, 1915-ben 26, 1916-ban 47, 1917-ben 75, 1918-ban pedig már 109 játékfilm került bemutatásra. Tele volt a főváros filmműtermekkel. Pasaréten (a mai lakópark helyén), Zuglóban, a Gyarmat utcában, ahol évtizedeken át a MAFILM működött (ma egy kereskedelmi tévécsatorna), de filmgyártás folyt például a mai Pannónia és Radnóti Miklós utca sarkán állott műteremben, a Ráday utca 31. szám alatt, a Dózsa György út és Városligeti fasor csücskében, Angyalföldön, a Fiastyúk utcai lakótelep házainak helyén. A Corvin, a Star és az Uher cégek voltak a játékfilmkészítés legfontosabb műhelyei.

1913-ban már 114 mozi működött az akkor még csak 14 kerületből álló Budapesten. Fővárosunk a vetítőhelyek számában felvette a versenyt a hasonló lélekszámú európai nagyvárosok moziellátottságával. Az első világháború utolsó éveiben a hazai filmgyártás az Egyesült Államok és Dánia után – mennyiségi szempontból – a harmadik helyet foglalta el a világon.

A filmgyártás kisebb-nagyobb mértékben mindig igénybe vette az irodalom segítségét. Nemcsak úgy, hogy klasszikus és modern regények, drámák, versek és novellák kerültek feldolgozásra. Karinthy Frigyes például rövid ideig tevékeny részese volt ennek: dramaturgként filmfeliratokat írt, és Babits regényének, A gólyakalifának elkészítette az irodalmi forgatókönyvét, valamint több újságcikkben méltatta a mozi jelentőségét. Más írók és költők is elismerték az új kifejezési formát. Juhász Gyula Moziban című verse nagy társadalom-lélektani beleéléssel írt arról, mit jelent a mozi a szélesebb közönségnek: „a félhomály / Beföd száz gondot lágyan”. Lukács György filozófus egy németül írt rövid esszéjében (magyarul: A film poétikája) méltatta az új művészet jelentőségét.

3. Önálló filmgyártás Erdélyben

A történelmi Magyarország területén belül Erdély, mint különálló földrajzi egység, s mint olykor önálló állam (fejedelemség), mindig is rendelkezett az ország többi részétől elkülönülő, csakis reá jellemző, eredeti kultúrával. Semmi különös nincs abban, hogy a fővárosi filmgyártási centrum mellett, főként Kolozsvárt és Nagyváradon saját produkciós központok jöttek létre. Szászfenesen, a Kolozsvártól egyórányi gyalogútra lévő településen valóságos filmfalu létesült. Különösen az 1912 és 1918 közötti időszakban forgattak itt jelentős számban ún. egész estét betöltő filmeket.

Az erdélyi filmgyártás szervezője és kiemelkedő egyénisége Janovics Jenő volt, aki a kolozsvári Nemzeti Színház igazgatójaként Az ember tragédiája előadásához készíttetett mozgóképeket, és a színház több mint ezerszemélyes nézőterét olykor mozielőadásoknak engedte át. Nevéhez fűződik sok forgatókönyv és jó néhány rendezés. Az erdélyi filmgyártás jelentős vállalkozása volt Katona József Bánk bánjának 1914 nyarán készült filmváltozata Kertész Mihály rendezésében. Itt készült film Janovics vezérletével a Liliomfiból, A dolovai nábob leánya című hallatlanul népszerű Herczeg Ferenc-vígjátékból és Bródy Sándor A tanítónő című drámájából is.

Hasonlóan a fővárosi filmgyártás konjunktúrájához, Erdélyben is az 1916-os és 1917-es esztendőben forgatták a legtöbb filmet, 21, illetve 17 alkotást. A rendezők sorában megfordult Garas Márton és Korda Sándor (7-7 film), Kertész Mihály (3 film), de a rekorder, a fő szervező és az erdélyi filmgyártás motorja, Janovics Jenő, aki a tízes években – hihetetlenül hangzik – több mint harminc produkció létrehozásában tevékenykedett rendezőként.

Miután Erdély a trianoni békekötés után, 1920-ban Románia része lett, a magyar nyelvű filmgyártás elsorvadt. A húszas években még forgattak néhány alkotást, de ezek hatása és jelentősége nem volt számottevő.

4. A Tanácsköztársaság filmpolitikája

Magyarországon az 1919-es kommunista hatalomátvétel idején – a világon először – államosították a filmgyártást. Szovjet-Oroszországban csak később került sor erre, hiszen a polgárháború éveiben nem működött mindenre kiterjedő államigazgatás. (Itt jegyezzük meg, hogy a később agyonidézett lenini mondat: „számunkra legfontosabb művészet a film” – feltehetőleg csupán a híradófelvételekre vonatkozott, hiszen a túlnyomórészt írástudatlan orosz nép soraiban a mozgókép fontos propagandaeszköznek számított.)

A 133 nap idején, míg a kommunisták hatalmon voltak, 31 film készült, ezekből alig pár darab maradt fenn. A kor legnevesebb rendezői (Balogh Béla, Deésy Alfréd, Garas Márton, Korda Sándor, Uher Ödön) teljes szakmai odaadással vettek részt az alkotómunkában. Egyikük-másikuk írásban is megfogalmazta az új korszakkal szemben támasztott igényeit. Elsősorban a film művészeti jellegét hangsúlyozták a korábban egyeduralkodó kereskedelmi szempontokkal szemben. A filmélet szabályozása, és az új ügyek iránti értelmiségi lelkesedés jóval nagyobb és hangzatosabb volt, mint a forgatott művekben mérhető eredmények. A Tanácsköztársaság uralma idején bemutatott mozidarabok jó része még a polgári korszakban készült, annak szellemében; a diktatúra hónapjaiban forgatott filmek nem érték el a deklarált eszmeiséget. Kertész Mihály Jön az öcsém címmel egy vers alapján készített egy 8 perces propagandisztikus szkeccset, mely az orosz frontról hazatérő fivér forradalmasító lelkesedését éljenezte meg. Lázár Lajos 51 perces alkotása (Tegnap) a forradalom előtti időkből mesélt egy erkölcsnemesítő történetet. Az ismeretlen rendező által forgatott Őfelsége, a király nevében 8 perces háborúellenes kiáltvány, úgynevezett agitka.

A kommün bukása után sok alkotó emigrált. Közülük Kertész Mihály Michael Curtiz néven (úgy is, mint a kultikus Casablanca alkotója), Korda Sándor pedig, a brit filmgyártás megteremtője, Sir Alexander Kordaként lett világszerte elismert rendező. A színészek közül Várkonyi Mihály (Victor Varconi) és a Drakulát megelevenítő Lugosi Béla vált külföldön sztárrá. Bíró Lajos író, Korda alkotótársa, népszerű filmek szcenaristája lett külhonban, több más, népszerűvé vált emigránstársával (pl. Lengyel Menyhért) egyetemben.

5. A húszas évek válsága

A húszas években végbement a nemzeti filmgyártás hatósági elsorvasztása. A filmipar részvevői vádlottakká, a leforgatott filmtekercsek a vád tanúivá váltak. A kommün idején készült felvételek tárgyi bizonyítékként szolgáltak a megtorlásban. A berendezkedő új politikai hatalom saját, megbízható, ám a filmes és moziszakmához mit sem értő embereit ültette fontos pozíciókba. Egykori katona- és rendőrtisztek, háborús veteránok vagy azok özvegyei kaptak kárpótlásul moziengedélyt. A polgári és a bolsevik forradalom menekültjei Bécs, München és Berlin filméletét erősítették. Ekkor emigrált Balázs Béla, aki berlini éveiben lett nemzetközi hírű filmesztéta. A filmszakma veszteségeit hosszú ideig nem sikerült pótolni. A területének egyharmadára zsugorodott ország különben sem tudta eltartani a filmipart.

Ha lett volna nálunk elég újító kedv a húszas években, Magyarországon terjedhetett volna el először a világon a hangosfilm. Egy Mihály Dénes nevű mérnökhallgató ugyanis már 1916-ban sikeres kísérletet tett a fényhang alkalmazására. A háború miatt elhúzódott a szabadalmi bejelentés, később a feltaláló emigrált hazájából, de a nemzetközi szakirodalom elismerte, hogy az ő újítása volt az első, beszélő film felvételére és vetítésére alkalmas eljárás.

Eltartott egy ideig, míg a szinte mesterségesen elsorvasztott filmgyártás új életre kelt. 1925-ben állami rendelet szabályozta, hogy a forgalmazók hasznuk egy részét kötelesek a hazai filmgyártásba, a Filmipari Alapba visszaforgatni. Az így befolyt bevételek azonban mégsem lendítették előre a magyar film ügyét, mert a mindenre kiterjedő, mindent ellenőrző állami irányítás megbénította az alkotókat. Megvalósult a filmszakma teljes állami ellenőrzése. Bár éppen ebben az időszakban épültek önálló, a fogalom igazi értelmében vett filmszínházak (pl. a ma is üzemelő Corvin filmpalota), és elegáns vetítőhellyé alakítottak át korábban más funkciót betöltő épületeket, műsorra tűzni mégis csak híres külföldi filmeket tudtak. Jellemző példa, hogy a Corvin ünnepélyes megnyitásán nem szerepelt magyar film a műsoron. A mozisok külföldi filmek behozatalából éltek, nem is rosszul. Minden híresebb némafilm eljutott hozzánk. 1926-ban szovjet alkotásokat is játszottak (Eizenstein világhírű remekművét, a Patyomkin páncélost azonban a cenzúra nem engedte vetíteni).