Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET

TIZENEGYEDIK FEJEZET

TIZENHARMADIK FEJEZET ÉS BEFEJEZÉS

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Thomas Mayne-Reid

A RÉZBŐRŰ BOSSZÚJA

fordította:
Zempléni P. Gyula

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-509-9 EPUB
ISBN 978-963-559-510-5 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

első kiadás:
1860

az elektronikus kiadás az 1920(?). évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a mű eredeti címe:
A Tale of the Staked Plain

a borító Charles Marion Russell (1864 – 1926)
A javasember című festménye
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELSŐ FEJEZET

Szt. János napja volt. Az ildefonsói polgárok a város előtt elterülő réten gyűltek össze és a szent tiszteletére rendezendő ünnepélyek kezdetét várták.

A lépcsőzetesen felállított padsorokban ülők mindenfelé szabadon láthattak.

Előkelő arccal tekintgetett körül az álcáid; egy másik padon a gazdag földbirtokosok foglaltak helyet nejeikkel.

A legkedvesebb jelenség azonban a szép Catalina Cruces, Ambrosionak, a gazdag bányatulajdonosnak leánya. Egy igazi európai van közelében, atyja által pártfogolt kérője ez neki, akinek gazdag, aranyzsinóros egyenruhája és büszke fellépése az előkelőség jellegével ruházta őt fel.

Egyszerre most igen sok néző tolul egy irányba, a merről Vizcarra parancsnok közeledik.

De kik azok a bátor lovasok? Pompásan ülik meg nemes ménjeiket. Mintegy százan és a társadalom legjobb köreiből jelentkeztek, hogy a versenyjátékokban részt vegyenek. Fürkésző tekintettel köszöntik egymást fiatal földbirtokosok, marhatenyésztők, cibolerok és bivalyvadászok.

Miután az előkészületek befejeztettek, hírnök jelenti, hogy a bikaviadal kezdődik. A tömeg félreáll, hogy a szabadon bocsájtott bika akadálytalanul beléphessen.

Pályabírákul az első versenyhez a legjobb tizenkét lovast választották ki.

Adott jelre kihozzák a bikát. Vezetői mind lóra ültek, a lasszók az állat szarvai köré vannak csavarva, folyton figyelik, hogy egyetlen rántással a földre terítsék, amint az ellenszegülésnek legkisebb nyomait észlelnék rajta. Vad tekintet lövellt ki szemeiből! A homlokába lelógó bozontos szőr féktelenül vad jelleget kölcsönöz a bestiának. A legkisebb ingerlésre még vadabbá válik, farkával már verdesi a körönd deszkáit, hosszú szarvaival a levegőt ökleli, liheg és patáival rugdal időnkint.

Mialatt minden néző a következendőket leste, a bikát pár száz lépésnyire bevezették az arénába, feje a rét felé volt fordítva, a lassókat ledobták róla, két-három hegyes és összehajtott élű lándzsával oldalba bökték és aztán a bámuló tömeg hangos ordítozása mellett rohant az állat tova.

A következő pillanatban utána vágtatnak a lovasok, kiabálással buzdítják a fenevadat. Az üldözők majd itt, majd ott tűnnek fel a téren, az eddig oly szabályos lánc felbomlott, egyenkint jönnek a lovak, némelyek fáradtak, mások vadul lihegnek tovább folyik a vad futás, mert a lovagok ostort és sarkantyút használnak, hogy lovaikat alárendeljék akaratuknak.

A bika, melyet a nyílszerű lándzsák vadítanak, egyszerre előre siet és a dühöngőt a leggyorsabb lovasok sem bírják utolérni. Most egy dragonyos, ki hatalmas barnán ült, odatolakodik az állat közvetlen közelébe, villámgyorsasággal megragadja a farkát, a bestiát erőteljes rántással elbuktatni igyekszik és már-már azt hiszi, hogy roppant erőlködése árán győzedelmeskedni fog, midőn a következő pillanatban a bika felugrik és csalódott üldözőjét messzire elhagyja.

Most egy fiatal földbirtokos, pompás pejlovon igyekszik az elmenekülthöz közeledni; amint azonban a farka után nyújtja ki kezét, az ismét félreugrik; végre megragadta, megfeszíti minden erejét, midőn a felizgatott állat hatalmas ugrással kiszabadul ellenfele kezéből és ott hagyja, kétségbeesésében. Lassan visszavonul az arénából; neki ép úgy, mint a dragonyosnak távoznia kell, mert a viadal feltételeihez tartozik, hogy minden résztvevőnek, ha vereséget szenvedett, a harctérről azonnal el kell tűnnie.

Mind tovább és tovább fut a bika, a diadalra vágyó lovasok által üldöztetve. Egy másik dragonyos is szerencsét próbál, de ép oly kevés sikerrel, mint előzője. Erre egy pásztor lép fel, aztán egy másik, egy harmadik, vereségüket a tömeg diadala kiséri, a nagy tér uralkodóját ünnepük mindenütt, minél több lovat és lovast sért meg szarvaival. - Sok sebből folyik már a piros életnedv, a pályázók közül még csak egy van hátra és a remek bika felé bravó-kiáltások hangzanak minden oldalról.

Most a döntő pillanat közeledik; csend van, mert az utolsó viador lép elő. Már első tekintetre is feltűnik, hogy a bikát most a legszebb ló és az arénának legdelibb lovasa üldözi. A ló koromfekete, arabs csődör, hosszú, teljes farkkal. Könnyű hajlású nyakát, nemes formájú fejét mindenki bámulja. Hátán egy körülbelül húsz éves fiatal ember ül, kinek szőke hajfürtéi és fehér arcszíne feltűnő ellentétet képez a többi pályázók külsejével, kik mindannyian sötét, barna arcúak voltak.

Falusiasan hímzett és diszitett jelmezt visel.

»Carlos, a cibolero!« szólal meg egy hang és mindenki meghallotta.

»Miért nem jött elébb? Mindjárt megkísérthette volna« szólt egy ravasz arcú fickó. - »Persze, mond egy másik, megtehette volna, de azt akarta, hogy elébb a többiek próbálkozzanak és ő azért tartózkodott; úgy is tudta, hogy azok közül senkisem fogja a bikát elbuktatni.«

A lovas még húsz lépésre volt a bikától, midőn paripája előugrott, aztán látni lehetett, hogy a lovas megragadta a bika farkát, mélyen előrehajolt, a következő pillanatban ismét felegyenesedett, hirtelen rántással a hátára fordította az állatot, úgyhogy az lábaival a levegőt kapálta.

A tömeg hosszantartó bravózásban tört ki; a szerencsés győző szerényen hajlongott, aztán elvegyült a nézők közé.

Voltak olyanok is, kik azt állították, hogy a cibolero, hajlongás közben a szép Catalina de Crucest kereste szemeivel, hogy ő mosolyogva, boldogító pillantással viszonozta ezt, de hát lehetséges-e! A gazdag Don Ambrosio örökösnője egy cibolero köszöntését mosolygással viszonozná?!

Annyi bizonyos, hogy egy bájos szőke leánynak két szép szeme, örömittasan mosolygott az ifjú hős felé; midőn az a karreta felé közeledett, ahol a leány ült, ennek ragyogó arca a büszke örömet fejezték ki, hogy a győzőt sértetlenül láthatja maga mellett. Tökéletesen egyforma két arc, ez kétségtelen; testvéreknek kell lenniük.

Az ifjú leány mögött a karretán, egy vén asszony ült, kinek hosszú, fehér haja szabadon lelógott; tekintete a legnagyobb diadalérzet kifejezésével pihent a ciboleron.

Néhányan kíváncsian, mások félve nézték a vén asszonyt. »Boszorkány!« hangzott néhány megjegyzés, de mindenki vigyázott, hogy e csúnya szót sem Carlos sem az ifjú leány meg ne hallja. Az asszony mindkettőjüknek anyja volt.

A játékok tovább folytak, másik bika lép a porondra, melyet ismét tizenkét lovas követ nyomban. Vagy egyformán jó lovakon ülnek, úgyhogy egyenes irányban hatolnak előre, - vagy a bika nem bír gyorsan futni, mert egyszerre érik el valamennyien, sőt hirtelen sietséggel el is hagyják pár lépésre, midőn mindnyájuk rémületére, az üldözött megfordul, egyenesen visszafut és az emelvény felé veszi útját.

Hangos ordítozás támad. Az előkelő hölgyeknek átható segélykiáltozásai elvegyülnek a karreták asszonyainak jajveszékeléseivel, mert néhány másodperc alatt köztük lesz a dühöngő fenevad. Az üldöző lovasok messze elmaradtak a bika váratlan fordulása folytán és a menekülő állattal még az sem versenyezhet, ki legmesszebb volt elől.

Szerencsétlenségre az első verseny pályázói közt már egy sem ült lovon, már pedig gyalog ki merte volna a feldühösített bikát megtámadni?!

A zavar és fejetlenség percről-percre nő; hisz nemcsak egy élet forog kockán. A kocsik hosszú sorát és azok tulajdonosait fenyegeti a legfőbb veszély, mert ezek a síkságba messze benyúló félkört képezik; de a bika, úgy látszik, más célt tűzött maga elé, egyenesen nekirohan a padoknak, azzal, hogy ott keresztültör.

Épp e pillanatban azonban egy ember tűnik fel, ki gyalog, a kezében lassóval lép ki. Amint a nyüzsgő tömegből kiszabadult, a lassót megsuhintja feje körül, aztán elröpíti a hurkot és a bősz ellenség szarvai nyomban béklyóban vannak, futása meggátoltatott. Egy percet sem vesztegetve, a lasszós ember egy kis iához fut, mely a félkör közepén áll és annak törzse köré csavarja a lasszó másik végét. Alig készült el a csomó, tompa bőgés tölti meg a levegőt, mely azt jelzi, hogy a bika a zsinór végéhez jutott: aztán lebukik a hatalmas állat, a lasszó erősen a szarvai köré van csavarva és ép a nézők lábai elé rogy.

»Bravo! Viva!« hangzik száz torokból, amint a halálra rémültek kissé magukhoz tértek és újból felhangzik a vidám kiáltás: Viva! Éljen Carlos, a cibolero!

Ő volt az, ki másodszor is merészséget egyesített az ügyességgel és a megszorultak megmentőjévé lett.

MÁSODIK FEJEZET

Ezután apróbb lovasjátékok kerültek sorra. Férfiak és ifjak mutatták be ügyességüket; de sokan megvetőleg néztek az előttük jelentéktelennek látszó művészetre.

Erre a kalap felemelése következett. Egy lovas ledobta a földre és mialatt lova vágtatva száguldott tova, felkapni igyekezett azt.

Legtöbben megoldották a feladatot és csak a fiatalok bámultak szerfelett az ügyességen; aztán maguk vontak kört, sebesen odarohantak, lehajoltak és az élőbb leejtett kalapjaikat igyekeztek felemelni.

Majd Vizcarra parancsnok lépett elő és csendet kért. Egy spanyol dollárt tett le a gyepre és igy szólt: »Ezt az kapja, aki az első kísérletnél feltudja emelni a pénzdarabot. Öt arany onzába fogadok, hogy Gomez őrmester megteszi.«

- Vizcarra ezredes, szólt egy fiatal ranchero, én nem akarok fogadni, hogy Gomez őrmester meg nem teszi, de fogadok arra, hogy van köztünk valaki, Carlos a cibolero, ki nem áll mögötte.

- Nos jó, tartom a fogadást. De a kísérlet nem egyedül ő reá szorítkozik, jegyezte meg az ezredes. A hányszor a díjat felemeli valaki, újabb dollárt teszek be, de ne feledjétek, hogy mindenki csak egyszer próbálhat.

A fényes pénzdarab sokakat vonzott ugyan, de egyetlen kísérlet sem sikerült. Most ugyanaz az ember lépett elő, ki az arénában elsőnek állt ki a bikával, Gomez dragonyos.

Pár perc alatt nyugodtan haladt a lova, lovasát közelébe hozta a csillogó ezüstpénznek, aztán gyorsabban ment és íme, amint ugyanarra a helyre ért, a lovas lehajolt, megragadta a pénzdarabot, felemelte - de a következő pillanatban már ismét kisimult az ujjai közül.

Örömkiáltás hangzott, midőn a néptömeg látta, hogy a dragonyos megérinti a nemes ércet, de amint a zsákmány visszaesett, a kedvtelenség moraja zúgott végig a sokaságon.

Gomez dicsősége meghiúsult és most minden szem a cibolero felé fordult, ki fényes lován ült, Megjelenése már régóta felkeltette a szenyoriták figyelmét, világos arcszíne azonban határt szabott a barna férfiak iránt érzett vonzalomnak; a szőke idegen iránt, ki más fajhoz tartozott, mint az övék, nem tudtak lelkesülni.

A cibolero nem tartotta szükségesnek, hogy a könnyű kísérlethez változtasson valamit a ruháján, bő köpenyét sem tette le, csak ép csücskeit dobta hátra és ruhája most két oldalt függött le a lóról. Ura parancsszavát követve, vágtatva indult el, - mind gyorsabban száguldott a körben, mígnem a pénzdarab elé ért, hol a lovas mélyen lehajolt, megragadta ujjaival, feldobta a levegőbe, aztán hirtelen megállította lovát és az érmet kinyújtott kezével fogta újból el.

Mindezt oly meglepő könnyedséggel és bájjal végezte, hogy a levegő valósággal megrezdült a bravó kiáltásoktól.

Csak Gomez, ki évek óta ez ünnepélyek győzője volt, sötét arccal állt félre és Vizcarra sem volt valami rózsás kedvű, mert sejtette, hogy sokan gúnyolják titokban.

A következő mutatvány abból állt, hogy a lovasnak bátorságot, ügyességet kellett tanúsítani és lovának oly fegyelmezettséget bemutatnia, hogy ez vágtatva futott egy nagy »zequia«-ig (árok), mely a nagy tér közelében volt. A zequia, mely a rétek öntözésére szolgált, oly széles volt, hogy egy ló nem igen könnyen ugorhatta át, - mélysége pedig elég nagy ahhoz, hogy szerfelett kellemetlen lehetett a fenekén pihenni.

Magasztos dicséretben részesültek sokan, midőn mesteri ügyességüket fényesen beigazolták; megragadóan szép volt a látvány, midőn a gyorsan száguldó állat, mely fejét hátra vetette és erősen lihegett, hirtelen megállt a veszedelmes határ előtt. Sokan, az ügyetlenek közül pedig általános derültséget keltettek. Némelyek, nagy félelmükben, futásközben álltak meg, mielőtt még a megszabott határhoz értek, mások vakon átugrottak, beleestek az árokba, nagy nehezen kivergődtek az iszapos vízből, bőrig átázva másztak ki a partra, ahol a nézők gúnyos kacagása fogadta.

Vizcarra és Roblado odamentek Carloshoz, megkérdezték, hogy miért nem vesz részt e mutatványban, melyet pedig egy cibolero bátran megkísérthetne.

Az a megvető hang, mellyel állását kiejtették, mélyen sértette Carlost, de kedvetlenségén uralkodva, így felelt: Nem tartottam érdemesnek!

- Várjon! - kiáltott Roblado - sejtem a valódi okot. Nem jó tréfa volna ám, a parádés ruhával a mélység fenekére kerülni.

E sértő szavakat szándékosan mondta oly hangosan, hogy a legtávolabb állóknak is meg kellett hallaniuk és a gúnyos megjegyzést most még gúnyos kacagás is követte.

A sértett cibolero egy ideig szótlanul ült nyergében. Végre igy felelt:

- Roblado kapitány, ezt a mutatványt nem becsülöm sokra. A lovam száját ily semmiségért nem akarnám széttépni; de a mennyiben hajlandó vagy egy aranyat kockáztatni, megkísértem azt, amit egy tíz éves gyermek nem utánoz egykönnyen.

- És mi lehet az? kérdezte a tiszt gúnyosan.

- Legsebesebben vágtató lovamat ép ama sziklafal széle előtt fogom megállítani.

A körülállók a meglepetéstől elnémultak. A terv oly vakmerőnek látszott, hogy senki sem akarta komolyan venni, még a tisztek is meg voltak lepetve.

A bérc, melyre Carlos utalt, egy részét képezte a hosszú sziklafalnak, mely a völgyet körülzárta. Széle valóságos sarokoszlopot képezett. Ezer lábra emelkedett a völgy felett; az égnek törő falon nem volt egyetlen részecske sem, melyen a szem megpihenhetett volna. És a bivalyvadász most arra vállalkozott, hogy e szirtfokon, pár lábnyira az örvény szélétől fogja lovát megállítani. Nem csoda, hogy a körülte állók elnémultak.

Carlos ezalatt nyugodtan várta a választ. Roblado aztán rövid gondolkozás után igy szólt: Tartom a fogadást! - És én is beteszek egy dublont, tette hozzá a parancsnok.

- Sennores, válaszolt a bivalyvadász észrevehető sajnálkozással, igen sajnálom, de én csak egy tételt fogadhatok el. Ez a dublon képezi egész vagyonomat, ki kölcsönözne nekem egy második onzát.

E szavakat mosolygás kísérte, melyet csak kevesen osztottak, annyira uralkodott mindenkin a borzadály érzete a kegyetlen sors miatt, melyet - nézetük szerint - a vakmerő el nem kerülhetett.