Rékai Anett

Menetiránynak háttal

– részlet –

A szerző 2022-ben elnyerte
az N&n Galéria Alapítvány
Petri György-díját.

© Rékai Anett, 2024

Sós

Hazáig

A riporterre gondoltam, akit végül

egy anakonda gyomrában találtak meg.

Hogy hirtelen rádöbbenhetett,

milyen régóta nem ölelte meg senki,

és ez a finom szorítás éppolyan jó.

Csak még egy kicsit, aztán tényleg

lelöki magáról a kígyót, és elfut,

fogadkozott, míg eszméletét nem vesztette.

Én is tudtam, miközben levegőért küzdöttem,

késő már másként dönteni.

Talán ellenkezésem amúgy is

a visszájára fordult volna,

és elgáncsolják pipaszárlábú kifogásaimat.

Mégis, a felismerés, hogy nincs

hatalmam a testem felett,

bénító idegméregként

terjedt szét bennem.

Maradt a csendes megadás,

felülkerekedő női ösztön,

hogy hagyni kell mindent,

aztán virrasztani reggelig,

sírva fakadni pisilés közben

a vért látva. Utána

kettesével szedni a lépcsőket,

ki az utcára, a reggeli fény elvakít,

villamosra szállni a tavaszi szélben,

nézni az embereket a metrón,

aztán már a külváros, virágzó

meggy-, cseresznye-, mandulafák.

Az ezüstös szegély

A közelben van a tó, ahol a múlt

hónapban öngyilkos lett valaki.

Utána napokig másról se írtak az újságok,

az áldozat híres ember gyereke volt.

Anyám is egyfolytában erről beszélt.

Egy szülőnek nem szabadna eltemetnie a gyerekét,

általában ez volt a végszó. Aztán meg

úgy nézett. Nyilván észrevette, hogy

megfeketedett rajtam az ezüstös szegély.

Pedig nem meséltem el neki, hogy

ha éjszaka forgolódom, és a hajam

a nyakam köré tekeredik, mindig rólad álmodom – – –

Egyébként elmentem a tóhoz a múlt héten.

Látni akartam, átüt-e még a napfény a felhőkön

mindezek után. Nem lett-e szürkébb a tó betonmedre,

zavarosabb a vize. A fémcsúszdát, amin át a halakat

a tóba telepítik, talán egészen szétrágta már a rozsda.

Nem tudom, vannak-e halak abban a tóban egyáltalán.

Csak a mozdulatlan horgászokra emlékszem – – –

Amikor odaértem, nem láttam semmi változást.

Még a szemetet sem szedték össze

a kiserdőben, ahol rátaláltak,

hiába volt a nagy médiafigyelem.

Leültem egy padra a büfé mellett. Néztem az árakat,

mennyi a kávé, a szendvics, a napi horgászjegy.

Nagyon-nagyon csendesnek éreztem magam,

és üresnek, mint egy hátrahagyott lepkebáb,

amiből már kirepült az imágó, és most

bármelyik pillanatban felkaphatja a szél,

vagy összetaposhatja, aki arra jár.

Semmi intim

Próbaidő

Veled nem vagyok önmagam.

Gondolom, ez benned a legjobb.

Hogy arra a pár órára, amíg

eljutunk az udvarias csevegéstől

odáig, nos, annyi időre azért még

meg tudom erőltetni magam.

Mosolygok és viccelődöm. Keresztbe

teszem a lábam, simogatom a hajam.

Úgy csinálok, mintha érdekelnél.

Az embernek néha szüksége van rá,

hogy kilépjen önmagából, ezért

kölcsönvesz pár órát

valaki más életéből, próbaidőként.

Hogy tudja, milyen gondtalan

is lehetne az élete, ha nem az övé volna.

Ha nem érezné úgy magát,

mint az a bóvli játék,

az a kis műanyag cső,

amiben a folyadék világítani kezd,

ha megtörik a szárát.

Az intimitásról

Retusált fehérneműmodellek

egész épületeket beborító képeinek

árnyékában és a netes pornó

mesterséges fényében nőttünk fel –

számunkra nincs semmi intim

egy meztelen test látványában.

Maga a szex is beállt

az alapvető ösztönök sorába,

az evés, ivás és alvás mögé.

Csak a valóság

nem várt megnyilvánulásai

képesek meghatni minket –

egy feltűnően nagy anyajegy,

egy baleset után maradt forradás, ilyesmik.

És azon ritka alkalmakkor, amikor rájövünk,

hogy mondjuk mindkettőnknek

pontosan ugyanazon a helyen –

a csípő két oldalán – vannak növekedési csíkjai,

és megérintjük a másik bizonytalan,

ezüstös vonalait, nos,

olyankor közelebb kerülünk egymáshoz,

mint szerettünk volna.

Én nem ilyennek képzeltem a költészetet

Kávézós vers

Épp hazafelé tartottam a szeretőmtől –

igazából nem szerettem, csak unalomból

és megszokásból jártam fel hozzá –

amikor összefutottam veled – akit viszont

szerettem. Pár héttel korábban megtudtam,

hogy van valakid, és meg kellett játszanom,

hogy örülök a boldogságodnak.

Beültünk valahova.

Egy előadásról meséltél, amit

aznap hallgattál az egyetemen

a kortárs irodalmi tendenciákról –

új izmusokról és a régebbi izmusok

poszt- és neováltozatairól.

Én azt mondtam, hogy az ilyenek

mindig csak beszélni akarnak,

nem pedig mondani valamit.

Az lenne a legjobb, ha a művészet

nem lenne többé a művész

identitásának forrása,

de pusztán önmagát se szolgálná –

legyen a művészet az emberekért,

hogy figyeljenek és érezzenek valamit.

Felhívtad rá a figyelmemet, hogy

az imént épp előadtam

egy irodalmi programot – amit

egyébként, egy kis tanakodás után,

epikoszcentralizmusnak neveztünk el,

mivel franciául sajnos egyikünk se tudott.

Aztán összeszedtük magunkat, és

elindultunk, mert a pultos kezdett

kinézni minket.

Még mondtunk ezt-azt egymásnak

kint az utcán, sétálás közben,

aztán persze elérkeztünk ahhoz a ponthoz,

ahol elkerülhetetlenül

te jobbra, én balra.

Balaton

Szerettem volna egyszer egy balatoni verset írni.

Posztszocialista, nosztalgikus idillt lángosos bódéval,

dobozos sörrel és vízibiciklivel.

Napozás a sült hekk szédítő olajszagában,

nyakig merülés a bokáig érő vízben satöbbi.

A kortársaim közül jó páran

komoly kalandokat éltek át

egy balatoni strandolás alatt. Csak hát az a baj,

hogy nekem a Balaton pocsolya.

Állott vizű, iszapos kacsaúsztató.

Pedig ez sem igaz, a Balaton inkább szökőkút,

amiből az élelmes utcagyerekek kihalásszák az aprót.

De ilyenek a történetek: addig mesélik őket,

amíg valóságosabbak lesznek a valóságnál is.

Azok az emberek pedig, akik túlságosan

ragaszkodnak a történetekhez,

végül a kevéssel is megelégszenek,

és nemhogy beletörődnek a dolgok

jelenlegi állásába, de még el is játsszák,

hogy boldogok – – – istenem, de szeretnék

egy nap repülőgépről visszanézni a

szántóföldek folttakarójára,

és arra gondolni, hogy hiányozni fog ez a hely,

a Balaton, a lángos, a hekk, a satöbbi.

Tartalom

Sós

Hazáig

Az ezüstös szegély

Schiele visszatér

Tej

Láz

Nevelési tanácsadó

Elfordulnak tőlük

Egyformák

Szépen

A naivitás vége

Utószezon

Semmi intim

Próbaidő

Az intimitásról

A portré

A kádban

Elég

Semmi

Origó

Ha nincs vége

Elképzelt beszélgetés

Ilyen állapotban

Sokáig

Viszonyunkról

A mosó nők dala

Én nem ilyennek képzeltem a költészetet

Kávézós vers

Balaton

A perfekcionizmusról

Oroszlán

Nyári nap a lynni strandon

Még

Mintha tényleg ezen múlt volna minden

Szívből jön

A Műhelyben

Ha női író vagy

A humán értelmiségi aranyifjak

Rossz helyen

Egy képzelt angol írónő életrajza

Köszönetnyilvánítás

Elsősorban szeretném megköszönni Deres Kornéliának és
Gál Ferencnek a kézirat összeállításában nyújtott önzetlen segítséget, valamint Szegő Jánosnak a gondos szerkesztői munkát.

Szeretnék továbbá köszönetet mondani a Petri-díj kuratóriumának – Forgách Andrásnak, Márton Lászlónak, Tóth Krisztinának, Vados Annának és Várady Szabolcsnak – a megtiszteltetésért és a lehetőségért.

Végül pedig szeretném megköszönni a figyelmet és támogatást azoknak a folyóirat-szerkesztőknek, műhelyvezetőknek és pályatársaknak, akik az évek során véleményt és építő kritikát fogalmaztak meg a verseimről, és biztattak.

MAGVETŐ
KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Szegő János
Kézirat-előkészítő Tomka Eszter
Korrektor Hradeczky Moni
A borító Berthold Woltze Der lästige Kavalier
című festményének felhasználásával készült
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

ISBN 978 963 144 423 0

Forgalmazza
eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus: Noto Serif – SIL OFL