részlet

A könyv eredeti címe: Total F*cking Godhead: The Biography of Chris Cornell
Szerző: Corbin Reiff
Az eredeti kiadó: POST HILL PRESS, New York

Borítóterv: Müller Péter
Borítófotó: commons.wikimedia.org
A szerző fotója: Jenna Reiff

Fordította és jegyzetekkel ellátta: Draveczki-Ury Ádám

© Hungarian translation: Draveczki-Ury Ádám, 2022
© CSER Kiadó, Budapest, 2022
© Corbin Reiff, 2020

Minden jog fenntartva.
Jelen könyvet, ill. annak részeit tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában vagy eszközzel – elektronikus, mechanikus, fényképészeti úton vagy más módon – közölni a kiadó engedélye nélkül.

ISBN 978 963 278 717 6

Kiadja a CSER Kiadó
Felelős kiadó: a kiadó vezetője
1114 Budapest, Ulászló u. 8.
Telefon: (+36-1)386-9019
E-mail: info@cserkiado.hu
Honlap: www.cserkiado.hu
Szerkesztő: Vörös András

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Tartalom

Előszó

Első fejezet
Taníts meg élni!

Második fejezet
Balhés hangulat

Harmadik fejezet
Sub Pop Rock City

Negyedik fejezet
Abszolút, hihetetlenül nem rossz

Ötödik fejezet
Hangos szerelem

Hatodik fejezet
Hívj kutyának!

Hetedik fejezet
Kaliforniának látszom

Nyolcadik fejezet
Swingin’ On The Flippity-Flop

Kilencedik fejezet
A szuperismeretlenben élve

Tizedik fejezet
Felrobbantom a külvilágot

Tizenegyedik fejezet
Ints búcsút!

Tizenkettedik fejezet
Indítsd be!

Tizenharmadik fejezet
A száműzetés vége

Tizennegyedik fejezet
Tudod a nevem

Tizenötödik fejezet
Túl sokáig voltam távol

Tizenhatodik fejezet
Senki sem énekel többé úgy, mint te

Epilógus

A szerzőről

Paul Fowlernek

Adam Kingnek

Tyler Yeomannek

Grant Smithnek

Előszó

Sosem felejtem el 2017. május 18-ának rettenetes reggelét. Kicsivel hét előtt keltem, és a telefonomért nyúltam. Még nem tértem teljesen magamhoz, de a rengeteg értesítés arra figyelmeztetett: valami rendkívüli történt. Gyorsan beütöttem a jelszót, és elakadt a lélegzetem a borzasztó hír láttán.

Chris Cornell meghalt.

Néhány percig csak ültem ott teljes sokkban, zsibbadtan. Aztán hátborzongató hideget éreztem. Akkoriban az Uproxx vezető zenei újságírója voltam, szerkesztőm pedig gyorsan megtalált a feladattal, hogy gyűjtsem össze más előadók főhajtásait, amint kifejezik letaglózó gyászukat és hitetlenkedésüket. Gépiesen végeztem el a munkát, majd késő délután befejeztem. Utána sétára indultam a környéken, fülhallgatómban a Like A Stone bömbölt. És egyszer csak eleredtek a könnyeim, ahogy hallgattam a tizenhat évvel azelőtti Christ arról a magányos délutánról énekelni.

Tinédzserként tulajdonképpen fanatikusan rajongtam minden ’90-es évekbeli seattle-i rockzenéért, és főleg a Soundgardenért. A Black Hole Sun klipje különösen elborzasztott, ugyanakkor mégis felvillanyozta bimbódzó elmémet. Később, amikor én magam is a Pacific Northwestre1 költöztem, csak még jobban beleszerettem a város zenei hagyományaiba a Paramountban, a Moore-ban és a Showboxban látott koncertek hatására.

Számos alkalommal láttam színpadon Chris Cornellt Seattle környékén, a Soundgarden tagjaként és szólóban egyaránt. Minden egyes koncertről úgy távoztam, hogy még magasabbra értékeltem a művészetét. Sosem fogom például elfelejteni, ahogy a Call Me A Dogot dúdolta és üvöltötte a Mad Season koncertjén 2015-ben, a Benaroya Hallban. Ekkor támasztotta fel a Temple Of The Dogot, és volt bátorságuk hozzá, hogy rögtön utána a Reach Downnal folytassák. Ugyanolyan észbontó volt.

Életem egyik legfantasztikusabb estéjének ugyanakkor mégis a Los Angeles-i Ace Hotelben lehettem részese, ahol Chris és a Led Zeppelin agytrösztje, Jimmy Page nagyjából két órán át csevegett a színpadon a legendás gitáros életéről és zenéjéről. Ott ült két zenei bálványom, és úgy dumálgattak, mintha nem is lesték volna minden szavukat kétezren a nézőtérről. Bárcsak zenekart is alapítottak volna!

Soha, egyetlen más híresség halála sem érintett meg olyan mélyen, mint Chrisé. Mintha egyszerűen kitépték volna a múltam egy részét. A következő hetekben számos egyéb témáról is írtam, de nem tudtam szabadulni Chris Cornelltől. Emlékszem, felbosszantott, hogy temérdek könyv jelent meg a grunge-ról, Kurt Cobainről, a Nirvanáról, a Pearl Jamről és az Alice In Chainsről, Chrisről azonban egy sem, és a Soundgardenről is mindössze egy. Teljes zenei igazságtalanságnak tűnt a helyzet, de akkor még nem gondoltam, hogy pont én leszek majd, aki megpróbálja helyrehozni ezt a hibát.

Nem sokkal korábban fejeztem be első könyvemet, a Lighters in the Sky-t, és Chrisről beszélgettem a szerkesztőmmel, amikor felvetette: „Nem lenne kedved írni róla egy könyvet?”

Meglepetésként ért a kérdés. Felsorakoztattam az összes érvet, amiért nem éreztem volna helyénvalónak a dolgot, és ennyiben maradtunk.

Pár hét múlva átrepültem Los Angelesbe, és meglátogattam Chris végső nyughelyét a Hollywood Forever temetőben, hogy lerójam kegyeletemet. Álltam ott, a tökéletesre nyírt fűbe rögzített fekete gránitra meredtem, és elöntöttek az érzelmek. Hirtelen minden valóságosnak tűnt. Chris Cornell valóban elment.

Másnap kiautóztam a Joshua Tree Nemzeti Parkba. Egész úton a Superunknownt meg Audioslave-et hallgattam, és megint felbosszantott, amikor belegondoltam, hogy az elmúlt évtizedekben ennyire magától értetődőnek vettük egy Chrishez fogható jelentőségű dalszerző és emberfeletti képességekkel rendelkező énekes létét. Nem sokkal hazarepülésem után felhívtam a szerkesztőmet, és közöltem vele: átgondoltam, meg akarom csinálni. Meg akarom írni Chris Cornell életrajzát. Utólag visszatekintve elképesztően naiv voltam, ha azt vesszük, mennyi időbefektetésre, erőfeszítésre, kudarcélményre és katarzisra jelentkeztem be ezzel.

A következő három évben jószerivel kizárólag Chris Cornellen töprengtem, Chris Cornellt hallgattam, Chris Cornellről olvastam, illetve olyan emberekkel beszélgettem, akik ismerték és szerették Chris Cornellt. New Yorkba utaztam. Los Angelesbe utaztam. Számtalanszor utaztam Seattle-be is az akkori otthonomból, Chicagóból, és végül vissza is költöztem a környékre.

Több mint harminc év Chris-interjúinak százain rágtam át magamat, élete minden szakaszából. További több ezer, barátaival, zenésztársaival és szeretteivel készített beszélgetést is elolvastam: ők is mind megpróbálták megérteni magát az embert, illetve mindazon kihívásokat, amelyekkel e világon töltött ideje alatt szembesült. Megnéztem sok száz órányi szemcsés koncertfelvételt, és számos alkalommal végighallgattam gyakorlatilag minden általa rögzített hangot. Miközben áttúrtam magam az archívumukon, hogy megtaláljak minden egyes papírfecnit, ahol szerepel a „Chris”, „Cornell” vagy „Soundgarden” szó, amolyan második otthonommá vált a Seattle-i Közkönyvtár. Az 5. sugárúton található Populáris Kultúra Múzeuma – a Frank Gehry által tervezett ikonikus épületben, bejáratánál Chris bronzszobrával –, illetve oral history gyűjteményük szintén felbecsülhetetlen forrásnak bizonyult.

Annyi emberrel beszéltem Chris ismeretségi köréből, ahánnyal csak tudtam. Több tucatnyi interjút rögzítettem munkatársakkal, barátokkal, és diktafon nélkül, kötetlenül is beszélgettem az őt legjobban ismerőkkel. De ahogy egyre több jogi nézeteltérés merült fel személye és öröksége körül, az emberek is kevésbé akartak részletesen beszélni róla. Hónapok óta tervezett interjúkat toltak el későbbre, majd mondtak le teljesen. Olyanoktól is elmaradoztak a válaszok és a visszahívások, akik előtte készségesen vállalkoztak emlékeik, kiegészítő információik megosztására.

Bosszantó és kiábrándító helyzet volt, de mivel azelőtt ügyvédsegédként dolgoztam a hadseregben, tisztában voltam vele: semmi sem hallgattatja el gyorsabban az embereket, mint egy közelgő per fenyegetése. Semmi okom nem volt feltételezni, hogy a konfliktusok origójában lévő problémákat belátható időn belül rendezik majd, de nem adtam fel a reményt. Senkire sem haragszom, amiért a hallgatást választotta, és örök hálával tartozom azoknak, akik megosztották velem a maguk történetét.

Ebben az időszakban talán feltehettem volna a kezemet, hogy közöljem: az egész projekt nem ér annyit, mint amennyi fejfájással jár, és a Soundgarden, az Audioslave, a Temple Of The Dog vagy Chris örököseinek támogatása nélkül talán nincs is elég alap megfelelően elmesélni a történetét. De ahogy újraolvastam az interjúit, csak saját szavai, emlékei alapján is igen határozottan fel tudtam vázolni élete körvonalait. Itt egy idézet a Howard Stern-interjúból, ott egy másik egy ősrégi Rocket-interjúból a ’80-as évek végéről, és elkezdett alakot ölteni a sztori. Chris már soha nem fogja tudni megírni az önéletrajzát, azonban úgy gondoltam: én ettől még összeszőhetem a sztorit annak alapján, ahogy megélte az eseményeket. Folytatnom kellett.

A Total F*cking Godhead tehát nem Chris Cornell hivatalos, engedélyezett életrajza, és nem is a Soundgarden története. Chris életében a családja mellett a zene volt a legfontosabb. Ugyanezt lényegében magamról is elmondhatom, és nagyjából végig erre is összpontosítottam a figyelmemet.

Ez tehát a Pacific Northwest legborongósabb csücskében valaha született egyik legtehetségesebb énekes és dalszerző története: az emberé, aki egy komplett generáció hangját és ízlését formálta. Annak története, hogyan, hol és miért írta meg a korát meghatározó dalokat, albumokat. Egy ember története, aki éveken át harcolt a függőséggel és a depresszióval, és megtisztulva jött ki az alagútból – hogy aztán mégis oly tragikusan érjen véget minden.

„Az emberek rengeteg dolgot nem tudnak Chrisről” – mondta nekem egyszer Kim Thayil, a Soundgarden gitárosa. – Nem cipelt nagy pakkot. Mármint, nem hurcolt magával sok tárgyat, felszerelést vagy kapcsolatot az életében. Kicsit független volt mindentől. Kevés csomaggal utazott.”(1)

Ez tehát itt Chris Cornell története. Olyan őszintén, pontosan és empatikusan, ahogy csak el tudtam mesélni.

Első fejezet Taníts meg élni!2

Chris nem ellopta azokat a lemezeket: megmentette őket. Barátja és szomszédja, John Zimmer bátyjának nehézségei akadtak a családi szabályok betartásával, így végül kirúgták otthonról. Zimmerék ezután bedobozolták fiuk összes holmiját, beleértve ebbe a vinyleket is, és mindet levitték a nyirkos pincébe. A washingtoni Seattle esős klímáját tekintve meglehetősen veszélyes döntésről volt szó.

Bekövetkezett az elkerülhetetlen: egy felhőszakadás után befolyt a pincébe az esővíz, és eláztatta a száműzött testvér méretes lemezgyűjteményét. A nagy kupacban ott penészedett egy majdnem átfogó Beatles-kollekció is, benne az összes albummal és válogatással, várva, hogy valaki kicipelje a kukáig. Zimmerék korán érő, nyolcéves szomszédjának egyszerűen tennie kellett valamit, hogy ne történhessen ilyen katasztrófával felérő kozmikus igazságtalanság, így aztán… elemelte őket.

Chris hazavitte a dobozt, kihajította az átnedvesedett kartonborítókat, letisztította a lemezeket, és papírtörölközőket tett közéjük, hogy megszáradjanak. Utána pedig meghallgatta őket. Teltek az órák. Aztán a napok. Aztán a hetek. Nem tudott betelni velük. „Több mint egy évig semmi mást nem hallgattam, csak Beatlest – mondta. – Az volt az én zeneiskolám.”(1)

Ahogy ült egymagában a szobában kis lemezjátszójával, a Beatles igazi szonikus megvilágosodást jelentett Chrisnek. Rabul ejtették a feszes groove-ok: hangzások, érzelmek azelőtt ismeretlen univerzumába repítették. Korábban el sem tudta képzelni, hogy létezhet hasonló. Dalok szerelemről, vágyakozásról, furcsaságokról, barátságról, polipokról, meg egy sárga tengeralattjáróról. Innentől minden nap csakis arra vágyott, csak hogy kikapcsolhassa az agyát, ellazuljon, és alámerüljön ebben a világban. „Olyan voltam, mint minden hétköznapi kölyök – emlékezett vissza később. – Kint rohangásztam a barátaimmal, de sok időt töltöttem egyedül is a szobámban, és hallgattam ezeket a lemezeket, egyiket a másik után, egyszerre egy-egy oldalt.”(2)

Minél többet hallgatta Johnt, Pault, George-ot és Ringót, annál inkább megbabonázták. Töprengeni kezdett: hogyan képesek erre? Hogyan írják a szövegeket, a dallamokat? Hogyan rögzítik a hangokat a kezében tartott csillogó, fekete lemezre, és hogy szólhat ez az egész ennyire jól? És mitől ennyire rohadt jó érzés hallgatni? Utána pedig magáról a négy liverpooliról is eltöprengett.

Mindenkinek megvolt a kedvenc beatle-je. Chris a nyers modorú, intellektuális Johnt szerette a legjobban. A szemüveges dalszerző lett a legnagyobb hőse. Apja, Ed inkább csak a távolból volt jelen a mindennapjaiban, majd miután szülei évekkel később elváltak, még messzebbre sodródtak egymástól, végül pedig teljesen el is tűnt Chris életéből. Jelen lévő apafigura hiányában Chris másoktól próbálta ellesni, hogyan boldoguljon a világban. Lennonban rejlett valami, ő pedig azonosulni tudott a bolondos, a heves és a befelé forduló énjét váltogató Johnnal.

És mégis, a mesés négyes által felvett, az egész világot felrázó kompozíciók közül Paul McCartney Hey Jude-ja érintette meg a legmélyebben. Akármikor meghallgatta, mindig különös eufória árasztotta el a „Na-na-na-na” hallatán, és ilyenkor egyből el is kellett indítania újból. Mint a legtöbben, amikor valami újba és izgalmasba botlanak, Chris is szerette volna megosztani felfedezését barátaival és osztálytársaival. Erre egy iskolai kiselőadás tűnt a legideálisabb alkalomnak.

Chris büszkén szorította magához 45-ös fordulatú Hey Jude kislemezét, hogy aztán odaadja a tanárnőnek, és osztálytársai fülét is megnyissa a varázslatos hangokra. De miután a tanárnő elolvasta a kislemez címkéjét, nem volt hajlandó lejátszani. Chris kemény gyomrosként élte meg az esetet, és nem is értette az elutasítás okát. Talán a dal több mint hétperces hossza volt az. Talán Paul maró „Jude, Jude, jude-y, jude-y!” kiáltásai. Talán mert túl messze állt a tanárnőre jellemző, az órákon előszeretettel játszott, A busz kereke csak körbe forog-típusú választéktól. Akárhogyan is, Christ érzékenyen érintette a „nem”.

A nyers elutasítás alighanem csak még jobban megerősítette Beatles-kötődését. A négyes hatására kialakult a fejében a minta, hogyan kell egy rockbandának kinéznie, előadnia magát, és mi mindent érhetnek el közösen a tagok. Megtanították neki, hogy bármiről énekelhetsz: a másik kezének megfogásáról éppúgy, mint a forradalomról, az adókról, a rigókról, az LSD-ről, a ponyvaregényekről. Még arról is, hogy akár az út közepén is csinálhatjuk. Megtanították, hogy nem pusztán rendben van, ha egy zenekar hangzása és stílusa minden egyes lemezzel megváltozik: épp a szonikus evolúció lehetőségeinek kutatása a lényeg.

Miután beiratkozott saját Beatles-kurzusára, Chris magáról is felfedezett egy lényegi igazságot, ami aztán meg is határozta élete ötvenkét évét. „Sokkal közvetlenebbnek találom a zenét, mint bármi mást. Minden egyéb mintha ködfátyol mögé rejtőzne.”(3)

***

Christopher John Boyle 1964. július 20-án jött világra hangos sírás kíséretében, a washingtoni Seattle-ben. A Beatles véletlenül épp egy hónappal érkezése után játszott szülővárosában. Apja, Edward Boyle gyógyszerész volt, anyja, Karen Boyle pedig otthon maradt a gyerekekkel, amíg különböző egyéb hivatások más irányba nem terelték a figyelmét. 1975 körül elkezdett numerológiával foglalkozni, később pedig professzionális médium lett. „Roppant zárkózott családban nőttem fel egy nem túl boldog felnőttekkel teli, ír katolikus környéken. Sokan küszködtünk errefelé ugyanolyan kihívásokkal: semmire sem vágysz jobban, mint hogy kommunikálj a barátaiddal, a családoddal, akárkivel, de nincsenek meg hozzá a szükséges képességeid.”(4)

Chris negyedik gyerekként és legfiatalabb fiúként népes katolikus családba érkezett, két bátyja, Peter és Patrick, illetve három lánytestvére, Katy, Maggie és Suzy mellé. Néha tréfálkozott is vele, hogy ő a család Bobby Bradyje3. Mivel előtte már felneveltek néhány utódot, szülei nem követték árgus szemekkel minden lépését, és – sok akkori gyerekhez hasonlóan – tulajdonképpen eleresztették a pórázát: greenwoodi környékükön végső soron azt csinált, amit akart. Chris pedig teljes mértékben ki is használta e szabadságot.

Később néha Huck Finn-féle hasonlatokkal érzékeltette, milyenek is voltak korai gyermekévei. „Amíg nem a rendőrök vittek haza, nagyjából azt csináltam, amit akartam” – mondta.(5) Kamaszkori hűbérbirtoka ugyanakkor nagyban eltért a Mark Twain által megénekelt, háború előtti Déltől. Seattle a ’60-as években nyüzsgő helynek számított.

Mindössze két évvel Chris születése előtt, elhíresült módon a város adott otthont a világkiállításnak. A metropolisz két meghatározó arculati eleme, az egysínű vasút, illetve a Space Needle torony is az expónak köszönheti létét. A növekedés jelentős mértékben a régió legnagyobb munkáltatójának, a Boeingnek volt köszönhető: legtermékenyebb korszakában a cég nagyjából nyolcvanezer alkalmazottat foglalkoztatott. A pénz leszivárgott a repülőgépgyártó munkavállalóihoz és családjaikhoz, a belső városrészeket övező elővárosok pedig egyre gyarapodtak, ahogy a friss párok megvásárolták első otthonaikat, és családot alapítottak.

Chris greenwoodi otthona is tele volt mindenféle korú fiatal fiúkkal és lányokkal: képregényeket olvastak, rajzfilmeket néztek, mint a Popeye és a Speed Racer, és persze zenét hallgattak. Alapvetően fehér, nem teljesen külvárosi jellegű környéken nőtt fel, amely ugyanakkor nem tartozott a belvároshoz sem. Sok barátja volt, de a magány is vonzotta. Gyakran nagy kirándulásokat tett a közeli erdőben: ilyenkor hosszas délutánokat töltött azzal, hogy új ösvényeket vágjon a Carkeek Park vadonjába. Szívesen vonult félre egymagában, békét, nyugalmat talált a nedves bokrok és a föléjük tornyosuló örökzöldek között. Ha a zene volt a legfőbb szerelme, a természet szoros másodikként futott be mögötte.

Chris természeténél fogva introvertáltnak számított, valódi érzéseiről csak ritkán beszélt – nem mintha apját különösebben érdekelte volna, mi van vele. Edward Boyle keményen ivott, és ilyenkor könnyen eljárt a keze. A Boyle-ház napirendje egyszerű volt: Edward hazajött a munkából, töltött magának egy nagy pohár bourbont, és órákon keresztül a kedvenc székében ült. „Senkihez sem szólt, ha pedig mégis, azt jelentette, hogy menekülnöd kell – idézte fel Chris. – Ha meghallottad a hangját, máris lóhalálában rohantál, mert valamivel felbosszantottad.”(6)

„Apám zsarnokoskodó, alkoholista, erőszakos ember volt: a szart is kiverte belőlem és a testvéreimből” – írta Chris bátyja, Peter.(7) „Nem volt kedves. Sosem mutatott irántunk semmiféle szeretetet. Soha nem dicsért, soha nem ismert el semmit, még csak egy néha odavetett ügyes-fiú-vagyra sem futotta tőle. Pofonokkal, büntetésekkel és gúnyos megjegyzésekkel terelgetett bennünket, hogy aztán mindnyájunkból problémás embereket faragjon. Ezeket a tapasztalatokat utána magunkkal cipeltük a világba, a jövőbe.”(8) Chris és apja viszonya annyira elmérgesedett, hogy miután szülei végül elváltak, megszabadult születési nevétől, a Boyle-tól, és helyette inkább anyja leánykori vezetéknevét, a Cornellt használta. Testvérei ugyanígy tettek.

Gyermekkora ugyanakkor nem kizárólag kiábrándultságból, magányból és nehézségekből állt: bőven akadtak boldog idők is. Mindig is nagy szeretettel emlékezett vissza például délre, a Los Angeles-i Disneylandbe tett utazásokra kilenc-, illetve tizenegy éves korában. Fiatal szemében a napfény és az úszómedencék földje a lehető legtávolabb állt Seattle borongósságától, így aztán valósággal lubickolt a vidám kaliforniai hangulatban. „Kilencévesen még jobban élveztem a dolgokat, mert akkor még nem voltam depressziós. Tizenegy évesen viszont már megesik, hogy egyik nap felébredsz, és semmi sincs ínyedre.”(9)

Szülei a Christ The King katolikus óvodába és általános iskolába íratták be. Az épület az utca túloldalán állt: ha elhajított egy követ a teraszról, eltalálta vele az első pillanattól kezdve utált sulit. Már a korán kelés is elég rosszul érintette, de mindennél jobban rühellte az alkalmazkodási kényszert: rendkívül nehezen viselte a katolikus oktatási környezettel járó folyamatos ítélkezést és szigorú rendet. „Mindenkit azonos kritériumok szerint bíráltak, mindenkinek mindig ugyanazt kellett csinálnia – panaszkodott. – Az összes gyereknek ugyanolyan ruhát kellett hordani. Mindig, minden teljesen ugyanolyan volt.”(10)

Miközben a matematika, az irodalom vagy a történelem nem hozták különösebben lázba, a zenét továbbra is szenvedélyesen szerette. Karen Boyle-nak végül feltűnt, hogy fiát jó érzékkel áldotta meg a sors a hangok iránt, így aztán nyolcéves korában vásárolt neki egy feketére festett zongorát, és felállította a pincéjükben. Christ egyből lenyűgözte a hangszer. Fogalma sem volt a zeneelméleti szabályokról, nem tudta volna megkülönböztetni a C-dúrt az E-molltól, de egyből dallamokat kezdett pötyögni a fehér és fekete billentyűkön. Első dalszerzési kísérleteit ezen a szerény hangszeren ejtette meg két- és háromhangos, ezoterikus, atonális, sötét akkordokkal.

Chris legkorábbi dalszerzői próbálkozásai egyik tanárnője figyelmét is felkeltették. Ő vitte el a Washingtoni Állami Egyetem oktatási konferenciájára is, hogy valamelyik alkotása révén szemléltesse: egy gyermek akár a formális zenei képzés előnyei nélkül is képes lehet komponálni. Chris egészen idáig igen jelentéktelen diáknak számított, még kiemelkedő intelligenciája ellenére is mindössze közepes tanulmányi eredménnyel. Most azonban hirtelen felfigyeltek rá.

„Szerintem akkor és ott indult be valami, amikor a zenetanárom először lejátszott nekem egy skálát a zongorán, és megkért, hogy énekeljem utána, mert kíváncsi volt, hogy van-e hallásom vagy nincs – mondta a Rolling Stone-nak. – Emlékszem, utánaénekeltem a skálát, mire majdnem leesett a székről, és rám nézett. Azért maradt meg ennyire, mert ez volt az első ilyen alkalom. Azelőtt soha senki nem nézett még rám így.”(11)

A Christ The King volt tehát az első hely, ahol Chris megtapasztalta a közönség előtti éneklés izgalmát. Hatodikban jelentkezett az iskola tehetségkutatójára, ahol a One Tin Soldier című dalt énekelte egy osztálytársa zongorakísérete mellett. A dalt az 1960-as években írták, és eredetileg a The Original Caste nevű kanadai popcsapat rögzítette lemezre: a Nagy Fehér Északon mérsékelt slágernek számított. Az Egyesült Államokban ugyanakkor a Coven nevű rockbanda 1971-es, a Billy Jack című filmben is felcsendült feldolgozása tette népszerűvé. Chris előadása jól sikerült, néhány tanára egyenesen könnyekig meghatódott.

Karen végül beiratta fiát zongorázni, Chris azonban gyorsan elunta a leckéket, és felhagyott velük. Nem segített, hogy tanára – egy szigorú, ősz hajú, idős hölgy – a legkevésbé sem bizonyult fogékonynak tanítványa humorérzékére. Christ elsősorban a szabad alkotás lehetősége vonzotta a hangszerben, a zongoraleckék viszont inkább iskolán kívüli tanóráknak tűntek, a gyakorlás pedig nem ért fel az alkotással a szemében: inkább olyan volt, mint a házi feladat. Miután pedig a serdülőkor elkezdte felemészteni éles, magas kóristafiúhangját, az énekléssel is felhagyott.

Chris később mindig sajnálta, hogy abbahagyta a zongoraórákat. Három évvel később különösen, ekkor ugyanis az egyik osztályterem előtt elsétálva tanúja volt, amint egy lány belecsap egy összetett Queen-dalba. Azelőtt nagyjából egyszerre kezdtek zongorázni. Harmincas éveiben megpróbálta magát ismét beleásni a zeneelméletbe, de nem ragadt meg benne sok minden. „Nehezebb volt, mint amire emlékeztem – idézte fel. – Nem mintha nem tudnám felfogni az alapokat, hanem mert mára megtanultam zenei nyelv nélkül zenét alkotni, ami viszont jól és könnyen megy.”(12)

Hagyományos zeneelméleti képzés hiányában élete során hangszerek tömkelegéhez vonzódott. Már viszonylag korán felfedezte Peter bátyja gitárját, és kísérletezgetett vele: végül még arra is magától rájött, hogyan kell eljátszani John Denver dalát, a Sunshine on my Shoulderst. Valószínűleg nem véletlen, hogy a szám épp a természet szépségeinek élvezete iránti ellenállhatatlan vágyról szól.

Chris ugyanakkor akkor lelt rá igazi zenei útjára, amikor először beült egy dobfelszerelés mögé – és egyáltalán nem bizonyult könnyűnek meggyőzni édesanyját, hogy beengedjen egyet a házba. Karent már a puszta gondolat is felbosszantotta, hogy tamok és cintányérok összefüggéstelen kalapálása töltse meg a Cornell-házat, de a kitartó rábeszélés hatására végül beadta a derekát, és vett fiának egy pergőt, hogy püfölhesse. Chris később összekuporgatott további ötven dollárt, és használtan megvette a cucc többi részét egy ismerőstől. Ezután AC/DC-lemezeket bömböltetett, és megpróbálta kiütni Phil Rudd témáit.

A dobolás azonnal örömet szerzett, hiszen nem volt szükség akkordokra, skálákra vagy hangnemekre az intenzív kakofóniához: ehelyett a fa dobverővel csapkodta a kifeszített polietilén dobbőrt. Chris agyában új utak nyíltak az egyszerű és élvezetes foglalatosság hatására. „Szinte egyik napról a másikra megtaláltam a helyemet. Ez való nekem, ez vagyok én.”(13)

Zenésszé válásának útján ez volt az addigi legfontosabb lépés.

Chris a ’70-es évek elején belépett a serdülőkorba, Seattle háború utáni felívelő korszaka pedig pusztító szabadesésbe kezdett. Szuperszonikus utasszállító-programjának lefújása után a Boeing csaknem ötvenezer alkalmazottjától vált meg 1970-ben és 1971-ben. A városban 12 százalékosra ugrott a munkanélküliség, és rengetegen el is hagyták a régiót, hogy máshol boldoguljanak. A korszak apátiáját jól jellemzi, hogy a Pacific Northwest vasmunkásainak régiós szakszervezete még fizetett is egy óriásplakátért a SeaTac reptér közelében, amelyen pimaszul csak annyi állt: „Aki utoljára távozik Seattle-ből, legyen kedves lekapcsolni a villanyt.” A helyi közösségek szenvedtek, és felemelkedtek a zavarosban halászó elemek. Még egy középiskolás is könnyen jutott drogokhoz, Chris pedig nem is bizonyult immunisnak ezek vonzerejére.

Tizenegy és tizennégy éves kora között Chris igen sokféle illegális tudatmódosító szerrel kísérletezett a hét szinte minden napján. Fűvel, tablettákkal, alkohollal – amit épp szerezni tudott. Belvárosi, észak-seattle-i univerzumában vagy félrenéztek a közkézen forgó számtalan cucc láttán, vagy egyenesen elfogadottnak számítottak a drogok. Senki sem gondolt bele, mivel járhat, ha ilyesmivel él. „Emlékszem, egy pinceablak mellett sétáltam. Bentről kihajolt egy nagy, boglyas Lynyrd Skynyrd-frizurát viselő, bajuszos-kecskeszakállas csávó, és fecskendőből próbált eltalálni valamivel – idézte fel Marc Maron podcastjében. – Fogalmam sem volt, mi az, de simán ellőtt vele négy-öt méterre, én meg megpróbáltam kikerülni. Ilyen arcok éltek a közvetlen közelemben.”(14)

Marihuána dögivel akadt, és egyéb hallucinogéneket is könnyen lehetett szerezni. A jelek szerint mindenkinek volt a környéken egy – vagy több – nagyobb testvére, aki titkos gyógyszertárat üzemeltetett a hátsó kertben. Senki sem a megvilágosodás élményéért kereste ezeket a szereket, sokkal inkább el akartak menekülni a hétköznapok szürkesége elől.

Jegyzetek

1 Az Egyesült Államok csendes-óceáni partvidékének északi része.

2 Show Me How To Live

3 A The Brady Bunch című, 1969 és 1974 között futó, iskolateremtő amerikai sitcom egyik figurája, a Brady család legkisebb gyermeke, akit Mike Lookinland alakított.

Felhasznált betűtípusok
Crimson Text – SIL Open Font License
Mirza – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Prompt – SIL Open Font License