Victoria Miller

A vágy ára

© Victoria Miller 2023

Minden jog fenntartva

Magánkiadás

SZERKESZTÉS: Szalkai Evelin

KORREKTÚRA: Mosolygó-Marján Erzsébet

BORÍTÓ: Chris Covers

ISBN: 978-615-01-8954-3

Jelen kiadvány bármilyen formában történő másolása, sokszorosítása, közlése, illetve adatfeldolgozó rendszerben történő tárolása, valamint a könyv vagy annak részletei egyéb kiadványokban vagy internetes felületen, tanfolyamon, hangoskönyvben vagy előadáson való felhasználása a szerző előzetes írásbeli engedélye nélkül nem engedélyezett.

1. fejezet

Kate a fehér ágytámlának dőlve levegő után kapkodott, miközben érezte, hogy egyre közelebb kerül a kielégüléshez. Két ujja a lábai között járt ki-be, miközben elképzelte, hogy mindezt a Férfi teszi vele. Azután teste megfeszült, és a hullámokban rátörő gyönyör hangos nyögéseket csalt az ajkára.

Az egymást érő kéjes összehúzódások végül csitulni kezdtek, de ő még mindig magában tartotta saját nedvességétől síkos ujjait. Behunyt szemmel igyekezett lecsillapodni, aztán, amikor idejét érezte, lassan kihúzta őket. Ez még egy kisebb hullámot indított ágyékától a gerincén át egészen a tarkójáig, amitől megborzongott, aztán elégedetten az ágyra hanyatlott.

Szerette kényeztetni magát, de azt még jobban szerette, ha a Férfi tette vele. Amióta viszonyuk volt, máson sem jártak a gondolatai, mint hogy az mikor mit művel majd vele. A munkájára sem volt képes úgy koncentrálni, ahogyan kellett volna, ezért feszültséglevezetésként mostanában így kezdte a reggeleket. Ez volt az egyetlen mód arra, hogy képes legyen végigcsinálni az amúgy sem izgalommentes hétköznapokat, ha esetleg nem találkoznának.

A nő a külvárosban élt, egy apró, bérelt lakásban. A fekete-fehér bútorokkal berendezett nappalihoz csak egy kis amerikai konyha, hálószoba és fürdő tartozott. Már bútorozottan vette ki, de sosem alakította át saját stílusa szerint, mert nem igen érdekelte az ilyesmi. Egy gyerekkori fényképen kívül, ahol bátyjával, Tommal ölelték át egymást, alig volt valami személyes tárgy a lakásban. Az egyetlen színt pedig egy nagy, zöld páfrány jelentette az ablakban, amelyet Russeltől kapott még a beköltözésekor. Néha elkeseredve vette tudomásul, hogy társán kívül szinte ez a növény volt az egyetlen élőlény, amihez valamennyire kötődött. Ami igaz is volt egészen egy hónappal ezelőttig, amikor is megismerte Őt.

Miután megnyugodott, erőt vett magán, felkelt, és a fürdőszobába sietett. Lezuhanyozott, majd szexis alsóneműje és melltartója után felhúzta farmerjét és kedvenc ingét is. Megfésülte fényes, sötét haját, a stressz és az újra felbukkanó rémálmok okozta fáradtság miatt kialakult szeme alatti karikákat pedig árnyalatnyi sminkkel tüntette el. Az összhatás magabiztos nő benyomását keltette, de amikor végzett, a tükörbe pillantva elfintorodott.

Keserűséggel töltötte el, hogy szép barna szeme mennyire hasonlított gyűlölt apjáéra. Visszasietett a szobába, oldalára csatolta pisztolytáskáját, és a jelvényét is az övére akasztotta. Végül felvette vékony kabátját, majd a város másik oldalán lévő őrsre indult.

A szép tavaszi idő ellenére, amely másokat jókedvre derített, ő a reggeli dugóban ülve türelmetlenül dobolt ujjaival a kormányon. A harmincas, csinos gyilkossági nyomozó egy idegen szemében izgalmasnak és vonzónak tűnt. Komolysága és az emberek iránti bizalmatlansága miatt azonban mégsem volt túl közkedvelt sem ismerősei, sem munkatársai körében. Zárkózottsága és távolságtartása ellenére azt azonban mindenki elismerte, hogy rendőrként bizony megállja a helyét.

Kate Wheeler valóban imádta a hivatását, és igyekezett legjobb tudása szerint cselekedni, hogy rács mögé juttassa a rosszfiúkat. A nőnek hosszú időbe telt eljutnia idáig, azonban egy percet sem bánt, amit azzal töltött, hogy elérje a számára legfontosabb beosztást. Az akadémia elvégzése után végigjárta a ranglétrát. Volt járőr, beépített zsaru, közben pedig folyamatosan képezte magát, hogy végül csatlakozhasson a gyilkossági csoporthoz, azon belül is Russel Williams nyomozóhoz.

Az ötvenes évei elején járó férfival két éve voltak társak. Annak vörös, rövid haja, és szépen nyírt – néhol már őszes – szakálla kedves tekintetével párosulva szimpatikus benyomást keltett. Bár arcán már – munkájának köszönhetően – jóval több ránc volt látható, mint azt kora indokolta volna, ez másoktól eltérően neki kifejezetten jól állt. Ő is azon férfiak közé tartozott, akiknek – ahogy mondani szokták – jót tett az idő. Mindig vasalt ingében és zakójában úgy festett, mint a sorozatokban jellemzően feltűnő nyomozók, így sokszor kapta meg egy-egy meglátogatott tanútól még azelőtt, hogy egy szót is szólt volna, hogy: „Maga zsaru, mi?”

Kate ezen mindig elmosolyodott, azonban nem is lehetett volna hálásabb, hogy a sors a férfi mellé sodorta. Rengeteget tanult tőle, ám míg társa a munkanapok végén maga mögött tudta hagyni a sok szörnyűséget, ő többnyire nem volt képes leállni, és csak úgy kisétálni az őrsről. Ez pedig egy idő után munkamániássá tette. Ő viszont nemcsak hogy nem tudott, de nem is akart ezen változtatni. Gyűlölte az erőszaktevőket és a hazugságot, és mivel az emberöléssel megvádolt bűnözőkre mindkettő illett, igencsak nehezére esett türelmesnek és higgadtnak maradni. Ezért a kihallgatásokon általában ő volt a rossz zsaru, Russel pedig a megértő, segítő szándékú rendőr.

Bár papíron a mai napig a férfi volt a vezető nyomozó, mára már egyenrangú félként dolgoztak a városban történt emberölési ügyek egy részén. Azonban, amikor megkapták az egy hónappal ezelőtt történt esetet, a kapitány most először Kate-et kérte fel, hogy vigye végig a nyomozást.

Ez óriási dolog volt számára – mivel végre bizonyíthatott –, ezért hatalmas lelkesedéssel vetette bele magát az ügybe. Csakhogy a dolgok nem éppen úgy alakultak, ahogy eltervezte. Az eset keményebb diónak bizonyult, mint hitte, ami frusztrációval töltötte el. Feszültsége pedig egyre nőtt, addig, amíg nem találkozott Vele.

Bár tudta, hogy hibát követett el azzal, hogy viszonyba kezdett, de ha a férfi hozzáért, minden észérv érvényét vesztette. Semmi más nem számított, csak hogy kiélvezhesse a vele való szex nyújtotta érzéki örömöket. Ösztönei olyankor átvették elméje felett az irányítást, és képtelen volt gondolkodni. Mindez pedig, bár komoly dilemmát okozott, mégis segített elvonni figyelmét apjáról és a gyilkossági nyomozással kapcsolatos akadályokról.

A tizenhatos körzet rendőrőrsére belépve egy nem túl modern, mégis tágas, világos előtér fogadta az embert. Az egyetlen újdonságot az évek alatt megszokott látványhoz képest a terem hátsó falára festett rendőrségi címer jelentette. A sorba rendezett székek némelyikén pedig helyi lakosok ültek, várakozva a problémájukkal foglalkozó rendőrök egyikére.

A pultban álló ügyeletes, egyenruhás férfi éppen telefonált, de amint meglátta a nyomozónőt, udvariasan felé biccentett. Kate is hasonlóan tett, miközben átsétált a váró másik oldalán található ajtóhoz. A folyosón át eljutott az igencsak nagy területű irodába, ahol a különböző ügyosztályok nyomozói dolgoztak. A világos falak itt is megjelentek, bár jelen esetben ezek a természetes fény hiányát hivatottak pótolni, akárcsak a plafonba épített erős LED-égők.

A társak párokban álló asztalai egymással szemben foglaltak helyet, apró szigeteket formázva a teremben. Az egyetlen külön helyiség – a kihallgatószobán kívül – Bradshaw rendőrfőnöké volt, aki redőnyökkel felszerelt, üvegezett irodájából – ha épp úgy akarta – mindig jól látta emberei ténykedéseit.

A nő saját, aktákkal teli asztalához lépve látta, hogy a vele szemben ülő Russel a monitorra meredve igen elmélyülten tanulmányoz valamit.

– Jó reggelt – köszöntötte Kate.

– Szia – motyogta a férfi, még mindig a képernyőt bújva.

– A Redfern-ügy? – vette le a kabátját, amit széke támlájára akasztott.

– Nem. Csak Claire-nek nézek valami nyári tábort. Annyi lehetőség van, hogy csak úgy kapkodom a fejemet.

– Szerencsés gyerek, hogy ilyen apja van – mosolyodott el kicsit szomorkásan, saját börtönben ülő apjára gondolva.

– Igyekszik az ember – nézett fel a férfi. – Menjünk, reggelizzünk meg Rickynél! – könyökölt az asztalra, amint észrevette az ismerős, bánatos tekintetet.

– Jól vagyok – közölte Kate, tudva, hogy társa aggódik érte.

– Nem mondtam, hogy nem vagy, de enni kell.

– Ismerlek, Russel.

– Akkor tudod, hogy úgysem hagylak békén, amíg igent nem mondasz.

– Na, jó! – adta fel a nő, annak ellenére, hogy tudta, a másik megint lelkizni akar majd. Russel megörült, hogy társa beadta a derekát, és készülődni kezdett:

– Nagyszerű, amúgy is éhes vagyok – mondta lelkesen, Kate pedig éppen vissza akarta venni imént levetett kabátját, amikor egy ismerős hangot hallott meg maga mögött.

– Wheeler nyomozó!

Amint a nő megfordult, Bradshaw kapitány feszült tekintetével találta szembe magát, aki felé intett, hogy kövesse. Az öltönyös, jó kiállású, magas férfi a hatvanas éveiben járt. Arcát korához képest mélyebb ráncok barázdálták, rövidre nyírt, ősz hajában pedig már csak elvétve maradt egy-egy sötét szál. Megjelenését régimódinak is lehetett volna nevezni, ha ezt nem egyensúlyozta volna modern, keret nélküli szemüvege, amely így elegáns, letisztult megjelenést kölcsönzött viselőjének. A nő szeretett neki dolgozni, mert ugyan keménykezű volt, de igazságos is. Kiállt az emberei mellett, viszont nem finomkodott, ha valami nem tetszett neki.

Kate Russelre nézett, és elhúzta a száját, ugyanis, tudva, hogy miről lesz szó, sejtette, hogy ez a beszélgetés most nem fog épp a kellemesek közé tartozni. Visszadobta kabátját a széke támlájára, majd főnöke után sietett annak irodájába.

– Uram? – biccentett, miközben becsukta maga mögött az ajtót, és helyet foglalt a férfi asztala előtt, mely pont olyan rendezett volt, mint a tágas szoba többi része.

– A Redfern-ügyről van szó – nézett rá a férfi, miközben összekulcsolta ujjait az ügy aktája felett.

Tudtam, hogy ez lesz – sóhajtott fel magában Kate.

Gőzerővel dolgoztak az eseten, mégis csak nehezen jutottak előrébb. A fickó egy golyóval a tarkójában, arccal egy sziklán végezte, miután lezuhant egy szurdokba a közeli erdő mélyén. A média és a helyi politikusok nyomása ellenére, legjobb tudásuk szerint igyekeztek kideríteni, mi történt. Kate-ben pedig ez és az apja ügye keltette feszültség vezetett ahhoz, hogy kapcsolatot kezdjen Vele.

– Igen? – nézett fel a nő kérdően, mintha nem tudná, az miről akar beszélni.

– A feletteseim eredményeket akarnak.

– Tudom, és dolgozunk rajta.

– Igyekezzenek! A polgármester az imént hívott fel… megint, és érdeklődött, hogy állunk. Valaki golyót röpített a kedvenc könyvelője fejébe, aki jó barátja is volt, mi pedig majd egy hónapja topogunk egy helyben.

– Ez nem így van, uram!

– Tényleg?

– Igen. Williams nyomozóval már sok mindent kiderítettünk – közölte határozottan a nő. – De ön is tudja, hogy várnunk kellett a halottkém jelentésére és a DNS-eredményre is. Azonosítás után kihallgattuk a családot, a barátokat, és mivel szabadúszó könyvelőként többeknek is dolgozott, ezért a megbízóit is, és azokat, akikkel munkakapcsolatban állt. Átnéztük a híváslistáját, de semmi. Köröztetjük a kocsiját – sorolta tovább –, ami azóta sem került elő. Azt is tudjuk, hogy komoly anyagi gondjai voltak, és hogy a fizetését nem azok rendezésére, hanem valami másra költötte. De egyelőre semmit sem találtunk, ami fényt derített volna arra, hogy mi volt az. Rendes fickó volt sok baráttal, csinos barátnővel, jó munkával, szép házzal és kocsival. De úgy tűnik, mégsem volt minden olyan tökéletes, ha eladósodott.

– Akkor ezek szerint még nincs szóba jöhető gyanúsított.

– Nincs, uram.

– Minél hamarabb találják meg a tettest! Fel kell mutatnunk valamit a polgármesternek!

– Rendben, rajta vagyunk! – biztosította Kate, majd amikor Bradshaw intett, hogy távozhat, ő felállt, és egy nagy sóhaj kíséretében elgondolkodva visszasétált az asztalához.

– Na? – nézett fel Russel, miközben becsukta az előtte fekvő aktát.

– Az érdekelte, van-e már gyanúsítottunk Redfern meggyilkolásának ügyében.

– Hát, az nincs.

– Pont ez a gond.

– Hamarosan meglesz az áttörés, hidd el! Mehetünk? – állt fel a férfi, Kate pedig kabátját magához véve bólintott.

Ricky retró étkezdéje volt a rendőrök törzshelye. Sokan jártak ide, hogy elköltsék reggelijüket, ebédjüket, vagy hogy megigyák napi kávéjuk egyikét. A piros-fehér műbőrrel bevont boxok mellett asztalok és székek is helyet kínáltak a vendégeknek. A pultnál álló bárszékek pedig szinte mindig foglaltak voltak, és ez most sem volt másképp. Ők azonban szokásos helyükön, az egyik ablak melletti asztalnál foglaltak helyet, majd, miután rendeltek, Russel érdeklődve azt kérdezte:

– Szóval?

– Szóval mi? – nézett rá Kate, úgy téve, mintha nem tudná, mi jön.

– Hogy vagy?

– Mondtam, hogy jól!

– Nem úgy nézel ki. Mintha folyton máshol járna az eszed. Apád miatt vagy feszült? Ismét rémálmaid vannak arról, ami akkor történt?

– Russel...

– Kate! Tudom, hogy a felülvizsgálat két hónap múlva lesz, és a lehetőség, hogy esetleg kiengedik, megvisel.

– Igen, mert még mindig felháborít, hogy joga van kérelmezni a szabadlábra helyezését azután, hogy megölte a bátyámat! – sziszegte dühösen. – Húsz éve van sitten, de a fennmaradó tizenöt sem elég szigorú büntetés azért, amit tett. És akkor még jó magaviseletre hivatkozva ki akar jutni?

– Próbálkozhat, de ez lesz a harmadik alkalom, hogy elutasítják a kérelmét. Nem fogják kiengedni, hidd el. Tanúskodtál ellene akkor is és minden alkalommal, ahogyan most is fogsz. Hála a vallomásodnak és a felülvizsgálatot végző szakembereknek, eddig sem helyezték szabadlábra, és ez így is marad. Meg kell nyugodnod, mert ez hatással van a munkádra és a döntéseidre is!

– Igazad van – temette kezébe az arcát egy pillanatra Kate.

– Apád miatt lettél rendőr, méghozzá nagyon jó. Azért lettél az, hogy megállítsd az olyanokat, mint ő. Nem engedheted, hogy kikészítsen, különben ő nyer!

– Tudom, én csak… dühös vagyok és aggódom.

– Nem kell, ez csak formalitás. Joga van hozzá, de ő is jól tudja, hogy senki nem hiszi, hogy megjavult, akárhogy is viselkedik odabent.

– Remélem!

– Tudom, hogy nehéz így egyedül – sóhajtott fel a férfi. – Anyáddal mikor beszéltél utoljára?

– A születésnapomon, mint mindig. Tudod, hogy csak akkor hív fel.

– Nem értem, hogy teheti ezt.

– Emily néni is mindig ezt mondta – mosolyodott el szomorúan Kate.

– A nagynénéd volt az egyetlen, aki normálisan kezelte ezt az egészet.

– De már ő sincs nekem.

– Sajnálom!

– Anyámat a mai napig arra a napra emlékeztetem, amikor elvesztette a fiát. Ezért is költözött el inkább a világ másik végére. De ha így fel tudja dolgozni, ami történt, hát legyen! – vonta meg a vállát. – Attól a naptól fogva bármennyire is igyekezett, már nem tudott ugyanúgy nézni rám. Tom meghalt, mert meg akart védeni, én meg… olyan lettem, amilyen.

– A történtek ellenére is nagyszerű ember lettél, büszkének kellene lennie rád!

– Nos, nem az. De mindegy is. Nem érdekel, csak…

– Magányos vagy?

– Hát… – kezdte elgondolkodva Kate, és közben megint szeretőjére gondolt.

Elmondta volna Russelnek, hogy mi történt. Hogy éppen akkor találkozott Vele, amikor a legnagyobb szüksége volt rá. Szerette volna elmagyarázni, milyen sokat jelent neki, hogy amikor együtt vannak, egy kis időre nem a Redfern halálával kapcsolatos lehetséges indítékon és gyanúsítottakon kattog. Vagy, hogy milyen jó átmenetileg elfelejtkezni apja hamarosan sorra kerülő tárgyalásáról. De leginkább azt szerette volna, ha társa megerősíti, hogy mégsem hibázott akkorát. Azonban lelke mélyén tudta, hogy ugyanazt mondaná, amit ő – bár próbált elhessegetni – is pontosan tudott. Hogy nem lett volna szabad kapcsolatot kezdenie Vele. Ezért őrlődött folyamatosan lelkiismerete és vágyai között, és ezért nem mondott végül semmit.

– Jó ember vagy, Kate, és ha engednéd, mások is annyira bírnának, mint én.

– Csakhogy én másokban nem bízom úgy, mint benned.

– Pedig kéne. Az embernek szüksége van barátokra, és valakire, aki igazán szereti. Adhatnál egy esélyt valami rendes fickónak, akkor is, ha félsz. Nézz meg engem! Ha anno nem lépek, Loren ma nem lenne a feleségem.

– Tudom, tudom – mosolyodott el a nő. – Aggódtál, hogy nemet mond, mégis elhívtad randizni.

– Igen, és sosem bántam meg, hogy megtettem. Te pedig sokkal szebb vagy, mint én – vigyorgott –, szóval bármelyik pasi boldog lenne veled, csak kicsit nyitottabbnak kéne lenned.

– Ez nem ilyen egyszerű, te is tudod.

– Nem kérdés, hogy ami veled történt, az megnehezíti, hogy bízz a férfiakban, de megéri kockáztatni, hidd el. Látod, Loren is már tizenkét éve imád engem – húzta ki magát tettetett nagyképűséggel. – Na jó, én imádom, de ő se utál.

– Ugyan – nézett rá a nő kissé irigykedve –, ti vagytok az etalon. Mindenki olyan kapcsolatra vágyik, mint a tiétek.

– Hát akkor tedd meg az első lépést, és meglátod, hogy összejön. Megérdemled, hogy boldog légy. – Kate hálásan ránézett, és épp valami kedveset készült mondani, amikor telefonján megszólalt az üzenetet jelző hang. Majd, amint meglátta, ki keresi, elhúzta a száját.

– Bradshaw az. Megint beszélni akar velem. Ez a nap egyre jobb és jobb lesz, és még kilenc óra sincs.

– Becsomagoltatom a reggelit, veszek párat a kedvenc fánkjainkból, aztán mehetünk – állt fel Russel. és a pulthoz sietett. Kate pedig fáradtan hátradőlt. és azon kapta magát, hogy rá gondolva az fut át az agyán, hogyha úgy alakul, neki adna-e egy esélyt.

Amint visszaértek az őrsre, Kate menet közben levetett kabátját az asztalára dobta, majd ismét főnöke irodája felé vette az irányt. Bekopogott, mire az intett, hogy bemehet.

– Beszélni akart velem… újra – ült le.

– Igen. Fejlemények vannak. Mi a helyzet Ryan Frosttal?

– Tessék? – vonta fel szemöldökét a nő, és fészkelődni kezdett.

– Redfern neki is dolgozott, őt miért nem hallgatták még ki?

– Én már kikérdeztem. Nem volt okunk behozni, mert nem gyanúsított.

– Valóban nem az. Azonban – sóhajtott fel a férfi – úgy húsz perce besétált ide valaki azzal, hogy az egyik ismerőse, egy Lia Goodwin nevű fiatal nő azt mondta neki, hogy ismeri Ryan Frostot.

– És?

– A lány azt mesélte ennek az illetőnek, hogy egyszer, pár héttel az eltűnése előtt hallotta, amint Frost Redfernnel vitatkozott telefonon.

– Értem. És mégis miről volt szó?

– Azt nem mondta el neki.

– Akkor nem értem! Ha Miss Goodwin fontosnak tartotta, miért nem jött be vallomást tenni?

– Azt a barátja sem tudja, ahogyan azt sem, mi köze lehetett a lánynak Frosthoz. Csak pár hete hallott erről, és nem is nagyon tulajdonított neki túl nagy jelentőséget. Eddig.

– Akkor ki kellene hallgatnunk Lia Goodwint – merengett el Kate. – Addig is utánanézünk, hogy kicsoda.

– Már nem kell – tett elé egy dossziét. – Miss Goodwin egy jó családból származó, huszonéves modell, aki azonban rossz társaságba keveredett.

– Mi történt? – kérdezte, miközben belelapozott az aktába.

– Úgy egy éve drogozni kezdett. Kétszer kapták el, de a családja mindkét alkalommal kisegítette.

– Szóval kábítószerfüggő. Minden tiszteletem, kapitány – válaszolta a nő kissé szkeptikusan –, de jól tudjuk, hogy az olyanok, mint ő, nem sorolhatók éppen a legmegbízhatóbb tanúk közé.

– Ez igaz.

– De persze ettől függetlenül nyilván meg kell hallgatnunk, hogy mégis miről beszélt.

– No, igen. Ez lett volna a következő lépés, de a hölgy már nem tud vallomást tenni, ugyanis két nappal ezelőtt meghalt.

– Hogyan? – kérdezte Kate némi döbbent hallgatás után.

– Úgy tűnik, túladagolta magát. Egy sikátorban találtak rá. A barátja ezért is jött be ma elmondani, amit hallott tőle. Még neki is feltűnt az összefüggés.

– Ez nem összefüggés – jegyezte meg a nyomozó önkéntelenül.

– Azért érdekes fordulat, vagy magának nem gyanús kissé az időzítés?

– De az, uram – motyogta kisvártatva.

– A lány halála kapcsolatban lehet Redfernnel és Frosttal.

– Nem. Mármint ez… semmit sem jelent! – eszmélt fel. – A fickó Frost könyvelője volt, akárcsak még vagy másik nyolc embernek, ezt eddig is tudtuk. A lány belőve meg bármit összehordhatott. Ezenkívül mi úgy gondoljuk, a történteknek inkább az anyagi gondjaihoz lehet köze.

– Mintha azt mondta volna, hogy nem tudják, miért ment tönkre.

– Még nem.

– Akkor, amíg rájönnek, hallgassák ki Frostot. Egy óra múlva itt lesz!

– Micsoda? És én erről miért nem tudok? – kérdezte a nő dühösen.

– Én kérettem be, miután megtudtam, mi történt Miss Goodwinnal. Ő pedig volt olyan kedves, és azonnal igent mondott. Szedjék ki belőle, amit tud! – Kate feszülten bámulta az asztal egy pontját, ami a kapitánynak fel is tűnt. – Valami gond van?

– Nem, uram, dehogy! – közölte nyugalmat erőltetve magára. – Szóval egy óra múlva.

– Igen, és tájékoztassa Williamset is!

– Értettem! Van még valami?

– Nincs, elmehet.

Miután Kate sietve távozott, azonnal a mosdóba sietett, és az ajtónak támaszkodott. Aztán behunyt szemmel végigszántott a haján, és a tarkója mögött összekulcsolt ujjakkal csak annyit suttogott:

– Bassza meg!

2. fejezet

Egy óra múlva Kate egy mappával a kezében a kihallgatóba tartott Russel kíséretében.

– Ezt intézd te, majd én figyelek! – kérte a nő, átadva társának a dossziét.

– Miért? Azt hittem, szereted a kihallgatásokat!

– Általában igen, de most fáradt vagyok. Tudod, hogy nem alszom túl jól az utóbbi időben – húzta el a száját, majd egy nagy levegőt vett, és belépett a cseppet sem barátságos, detektívtükörrel felszerelt helyiségbe.

A jellegtelen színnel kifestett szobában csak egy fém asztal és négy szék állt. Ryan Frost pedig öltönyben és nyakkendőben, teljesen nyugodtan ült az ügyvédje mellett.

– Wheeler nyomozó, örülök, hogy látom! – mosolyodott el a jóképű, elegáns férfi, aki sötét, dús hajával és tökéletesen nyírt borostájával igencsak férfias és sármos benyomást keltett. Kate azonban szúrósan ránézett, de nem szólt egy szót sem, csak biccentett.

– Üdvözlöm – mondta a társa. – Russel Williams nyomozó vagyok. Kezdhetjük? – foglaltak helyet velük szemben.

– Természetesen – bólintott Frost.

– Szóval, ismeri Lia Goodwint?

– Azt hittem, Redfern miatt vagyok itt – jegyezte meg csodálkozva a férfi.

– Kérem, válaszoljon a kérdésre! – szólt rá Russel.

– Nos, igen, ismerem.

– Honnan?

– Egy partin találkoztunk, úgy hat hónapja.

– És?

– Összejöttünk.

– Meddig voltak együtt?

– Nem voltunk. Ez nem volt komoly kapcsolat, csak szórakoztunk.

– Szórakoztak? – kérdezett vissza Kate.

– Igen. Tudja, nyomozó, sok barátnőm van. Mikor melyikükhöz van kedvem, de úgy tudom, ez nem törvényellenes – nézett rá a férfi jelentőségteljesen, ő pedig alig észrevehetően elfintorodott.

– Mikor látta utoljára Miss Goodwint? – érdeklődött Russel.

– Körülbelül másfél hónapja. Ellopott tőlem egy drága órát. Akkor jöttem rá, hogy drogozik, amiről, gondolom, önök is tudnak.

– Igen. És mi történt aztán?

– Segíteni akartam neki, de nem kért belőle. Végül kitettem.

– Nem jelentette fel?

– Nem. Volt elég baja, nem akartam börtönbe küldeni.

– Milyen kedves! – jegyezte meg Kate színtelen hangon.

– Miss Goodwin azt mondta – folytatta társa –, hogy egyszer, egy telefonbeszélgetés alkalmával hallotta magát, amint Redfernnel vitatkozott.

– Szóval ezért vagyok itt? – nézett rájuk döbbenten a férfi.

– Válaszolna?

– Nos – nézett az ügyvédjére, aki bólintott –, Redfern többek közt nekem is dolgozott, mint tudják. A könyvelőm volt, és előfordult, hogy nem hívott éppen jókor. Ezért néha, hogy is mondjam – mosolyodott el zavartan –, kissé emeltebb hangon beszéltem vele. Lia nyilván ezt értette félre, és kombinálni kezdett azok után, ami Redfernnel történt.

– A gond csak az, hogy Miss Goodwin is halott, Mr. Frost – közölte Russel, mire a férfi szeme elkerekedett, és a mosoly eltűnt az arcáról.

– Jézusom! Mi történt?

– Túladagolás – válaszolta Kate.

– Nem is tudott róla? – nézett fel a társa.

– Nem.

– Értem. – Írt valamit a mappába, majd azt kérdezte: – Hol volt tegnapelőtt este?

– Otthon.

– Van bárki, aki ezt megerősítheti?

– Nem gondoltam, hogy kellene valaki, aki alibit igazol. Egyébként egész éjjel dolgoztam – jegyezte meg Frost mérgesen.

– Megmondanák – szólt közbe az ügyvéd –, mi az oka annak, hogy ez a kérdés felmerült?

– Csak érdeklődünk – válaszolta Kate.

– Van bármi, amit még el tudna mondani Miss Goodwinról? – nézett Russel Frostra.

– Kedves lány volt, de mióta elküldtem, nem is hallottam róla.

– Rendben, akkor most nézzük Henry Redfernt!

– Nem tudok többet róla, mint amit már Wheeler nyomozónak is elmondtam. Remek könyvelő volt, de egyébként nem ismertem túl jól.

– Mióta is dolgozott önnek?

– Nem értem – sóhajtott fel a férfi feszülten –, ezeket már egyszer elmondtam.

– Mondja el újra! – szólította fel Kate.

– A halála előtt hat hónappal bíztam meg először a cégem könyvelésének feladataival.

– Volt bármi összetűzés önök között ez idő alatt? – kérdezte Russel.

– Azon kívül semmi, mint amit már említettek.

– Amikor néha találkoztak, nem vett észre valamit a viselkedésén? Nem volt ideges, feszült, nem mondott valamit, ami arra utalt volna, hogy gondjai lennének?

– Nem.

– Biztos?

– Igen. – A férfi bólintott, majd összevonta a szemöldökét, és elgondolkodva maga elé meredt.

– Mr. Frost? – figyelte Kate gyanakodva. – Minden rendben?

– Igen, persze – eszmélt fel –, csak eszembe jutott valami. Nem tudom, hogy egyáltalán van-e bármi jelentősége, de egyszer láttam kijönni a Sierrából.

– A kaszinóból? – nézett egymásra a két nyomozó.

– Igen.

– Maga is játszott? – jegyzetelt Russel.

– Nem. Egy késő estig elhúzódó megbeszélésen voltam egy közeli étteremben. Amikor kijöttem, ő pont akkor távozott. Elég feszültnek tűnt.

– És ezt miért csak most mondja el? – nézett rá dühösen Kate. – Nem említette, amikor egy hónapja beszéltünk.

– Sajnálom, nem emlékszem minden apróságra, ami történt. Most ugrott be.

– Na persze – motyogta alig hallhatóan Russel, majd azt kérdezte: – Hol volt április hatodikán éjjel?

– Ez most komoly? – A két rendőr válasz nélkül bámult rá, mire ő elhúzta a száját. – Ki emlékszik már arra?

– Azért csak próbáljon meg visszaemlékezni… a maga érdekében.

– Gondolom, otthon. Általában ott töltöm az éjszakákat.

– Egyedül? – nézett rá kérdően a nő.

– Többnyire.

– Szóval nincs alibije – jegyezte meg Russel.

– Mondja, Mr. Frost, maga ölte meg Henry Redfernt? – szólt közbe Kate hirtelen.

– Tessék? – döbbent meg a férfi.

– Na jó – állította le az ügyvéd a nyomozókat –, ebből elég! Van esetleg valami, amiről tudnunk kellene? Ügyfelemet, úgy tudtam, tanúként hallgatják ki, vagy tévedek?

– Csak egy kérdés volt – tárta szét a karjait a nő.

– Ha az volt, akkor nem, nem öltem meg, nyomozó! – bámult rá meredten a férfi.

– Van még kérdésük, vagy esetleg letartóztatnák Mr. Frostot? – kérdezte az ügyvéd gúnyosan.

– Nem, elmehet! – közölte kelletlenül Russel.

– Igen, köszönjük, hogy befáradt! – erősítette meg a nő ellenségesen, mire a két férfi felállt, de mielőtt kiléphettek volna az ajtón, ő utánuk szólt: – Mr. Frost, kérem, ne hagyja el a várost!

– Ne aggódjon, nyomozó, nem állt szándékomban! – mosolyodott el a férfi, majd ügyvédjével együtt távozott.

Russel a nőre nézett, és becsukta az előtte fekvő mappát, ő pedig hátradőlt a széken, és alig láthatón megrázta a fejét.

– Hát ezzel nem lettünk okosabbak.

– Mindenre van válasza.

– Vagy igazat mond, vagy nagyon jól hazudik.

– Szerintem az utóbbi – mondta Russel határozottan. – Érzem, hogy titkol valamit, és egyik esetben sincs alibije.

– Na jó! – fonta össze ujjait Kate feszülten. – Frost is egy lehetőség, de a vele kapcsolatos kérdéseink csak feltételezésekre alapulnak, ami nem elég. Viszont mi van, ha Redfern játszott? Úgy értem, komolyan. Ha játékfüggő volt, az megmagyarázná, miért adósodott el.

– Igaz. Menjünk el a Sierrába, hátha megtudjuk, rendszeresen járt-e oda.

– Menj csak, én beszélek a családjával, hátha eszükbe jut valami, ha ezt felvetem, és még egyszer elmegyek Frost irodájába – állt fel Kate.

– Minek? – nézett fel rá értetlenül Russel.

– Jópofizás. Hátha ügyvéd nélkül kibök valamit, amit most nem. Plusz kicsit körbeszimatolok. A titkárnője elég sok mindent tudhat a főnökéről. Talán hallott valamit.

– Jó, de vigyázz a fickóval!

– Miért?

– Mert okos és értelmes. Ha gyilkos, akkor ez veszélyes kombináció.

Néhány óra múlva Kate – miután meglátogatta Redfern családját, akiktől semmilyen új, érdemi információt nem tudott meg – belépett a Frost Enterprises központjába, amely az üzleti negyed egyik jól ismert épületének legfelső szintjén volt, ahol minden magára valamit is adó cég képviseltette magát. A férfi ingatlanok felújításával és eladásával foglalkozott, méghozzá igencsak komoly sikerrel. Bár Kate bejelentés nélkül toppant be, az mégis fogadta.

Titkárnője bevezette őt főnöke elegáns irodájába, ahol az óriási, a teljes falat kitöltő ablak mögött az egész város lenyűgöző látképe fogadta. Bár már egyszer járt itt, ez és a berendezés még most is lenyűgözte. A szoba hangulata férfias volt, letisztult, ugyanakkor láthatóan drága is. A tömör bükkfa bútorok egyedivé tették a modern enteriőrt. A falon lógó színes, absztrakt, emberi alakokat ábrázoló festmények pedig mindezt kiegészítve különleges hangulatot adtak a helynek.

– Köszönöm, Abby, elmehet! Most egy ideig senki ne zavarjon! – közölte a férfi a hatalmas asztal mögött ülve.

Kate közben elmerengve bámult rá, mert Frost most jóval erősebb benyomást tett rá, mint néhány órája. Fehér inge ráfeszült izmaira, a nyakán kigombolt néhány gomb láttatni engedte halványan napbarnított bőrét. Tekintete most szinte a lelkéig hatolt, szépen ívelt szája szélén pedig alig látható mosoly bujkált.

– Igenis, uram! – bólintott a titkárnő, majd távozott.

– Nyomozó – mérte végig a férfi –, miben segíthetek?

– Lia Goodwin tényleg az exed? – állt meg a nő feszülten az asztal előtt, ő pedig, miután egy pillanatra elgondolkodott, felállt, az ajtóhoz sétált, és ráfordította a zárat.

– Zavar, hogy azt mondtam, sok barátnőm van? – kérdezte sokatmondóan.

– Nem erről van szó.

Ő várta, hogy a férfi visszatérjen, azonban az ehelyett szorosan a háta mögé lépett, átölelte a derekát, és a haját elhúzva a nyakába csókolt.

– Mégis mit mondhattam volna? – érdeklődött, Kate-en pedig jóleső, ismerős borzongás futott végig. – Hogy nincs más nő az életemben, csak a velem szemben ülő nyomozónő, akivel egy hónapja szinte minden nap kefélek?

A nő nem válaszolt, mire ő élvezettel elmosolyodott, majd egyik kezével kihúzta Kate ingét a nadrágjából, és alányúlva végigsimított a mellét takaró csipkés anyagon. Aztán finoman kiszabadította a formás keblet, ő pedig kéjesen felsóhajtott, amint megérezte annak meleg ujjait a mellbimbója körül körözni. Alig tudott a külvilágra figyelni, annyira elborította a vágy, amelyet a férfi érintése váltott ki belőle.

– Nem ezért jöttem – nyögte aztán.

– Csak mondd, hogy hagyjam abba, és megteszem – suttogta a fülébe Ryan, de mindketten tudták, hogy nem így lesz.

Szeretője bódító közelségének hála Kate megint nem tudott parancsolni a testének. Így, megadva magát ösztöneinek, kéjesen megfeszítette a hátát, és élvezte, ahogy az finoman morzsolgatni kezdte érzékeny, máris ágaskodó bimbóját. De ő sem maradhatott adósa, ezért hátranyúlt, és Ryan nadrágján át simogatni kezdte annak egyre keményedő férfiasságát.

Elégedettség járta át, amint meghallotta, hogy egy pillanatra elakad a lélegzete, amikor kíváncsi ujjai rátaláltak. A férfi pedig a kezéhez nyomta az ágyékát, és boldogan fogadta a masszírozást. Aztán Kate elvette a kezét, lehúzta övéről a jelvényét és a fegyverét tartó tokot, majd mindkettőt az asztalra tette.

Gyűlölte magát, ahogy a hivatását jelképező tárgyakat nézte, és bár tudta, hogy a férfinak nincs köze a gyilkossághoz, mégis úgy érezte, mindent elárul azzal, amit most tesz. Azonban vágyain képtelen volt uralkodni.

Ryan ekkor előrenyúlt, kioldotta a nő derékszíját, majd kigombolta annak nadrágját. Aztán egyik kezével magához rántotta, a másikat pedig az alsóneműje alá csúsztatta. Ő ösztönösen nagyobb terpeszbe állt, és fejét hátrahajtva behunyta a szemét.

– Szóval ennyire kívánsz? – kérdezte a férfi, amint megérezte a forró nedvességet az ujjai alatt.

– Semmi másra nem tudok gondolni, csak rád – lehelte fátyolos hangon Kate. – Egész nap ilyen vagyok odalent.

– Ez tetszik – vigyorodott el az élvezettel, majd lejjebb tolta a nő nadrágját, hogy még jobban hozzáférjen.

Ujjaival finoman játszott a percről percre egyre síkosabb és keményebb csiklón, aztán kiszabadította Kate egyik lábát a nadrág és alsónemű fogságából, hogy egyik combját felemelve az asztalra lökje. Ő megtámaszkodott, majd a férfi térdre ereszkedett, hogy tökéletesen lássa, amit eddig ujjai csak éreztek, a csillogó, egyre duzzadó völgyet.

Nadrágján át magát simogatta, Kate pedig gyönyörrel telve megrázkódott, amikor Ryan a nyelvével finoman körözve kényeztetni kezdte. Az imádta az ízét, az illatát és azt, hogy milyen hatással van rá. A nő pedig tudta, hogy a reggeli kielégülés semmi volt ahhoz képest, ami most vár rá.

Szíve hevesen vert, és légzése is szabálytalanabbá vált, ahogyan a férfi egyre intenzívebben nyalta, ő pedig mind közelebb és közelebb került ahhoz a határhoz, ahonnan már nem volt visszaút. De Ryan nem ezt akarta, ezért hirtelen abbahagyta, amit csinált, Kate pedig az asztalra rogyva azt suttogta:

– És te? – Szerette volna ő is gyönyörhöz juttatni a férfit, de az ráhajolva csak annyit mondott:

– Most nincs rá időnk, de ne félj, én is megkapom, ami jár!

Ezután sietve kioldotta nadrágja övét, Kate pedig végre megérezte őt odalent. Várta, hogy az végre a testébe temetkezzen, de Ryan még nem adta meg, amire vágyott, csak csípőjét előre-hátra mozgatva, kemény szerszámával izgatta a nő most már szinte fájóan lüktető altestét.

– Kérlek! – nyögte a nyomozó fátyolos hangon, és feltolva magát a férfi mellkasának dőlt, miközben meg-megremegett a testét átjáró tömény, fojtogató vágy súlya alatt.

De Ryan még mindig nem tette meg, végletekig fokozva így Kate édes kínzását. Aztán, amikor végül megkönyörült rajta, újra az asztalra lökte, ő pedig sóvárogva az ajkába harapott, amikor megérezte, hogy a forró, lüktető fallosz végre kitölti kéjtől sikamlós barlangját. Halk, érzéki hang tört fel a torkából, amikor a férfi ki-be kezdett járni a testében. Az első néhány lassú mozdulat után a ritmus hamar gyorsulni kezdett, a nő pedig, hallgatva Ryan egyre szaporább légzését, átadta magát a gyorsan fokozódó kéjnek, kiélvezve minden pillanatot.

Egyre jobban belemelegedve nagyon nehéz volt csendben maradniuk, de még ez is izgatóan hatott rájuk. Kate formás mellei, az ing alatt megbújva, minden egyes döfésnél megrázkódtak, miközben ő az asztal szélébe kapaszkodott, hogy tartani tudja magát. Majd megőrült attól a benne növekvő, szakadatlanul mélyülő érzéstől, amit Ryan okozott azzal, hogy újra és újra szinte felnyársalta, tövig nyomta magát bele. A szobát betöltő visszafogott, de szenvedélyes hangok is kétségtelenné tették, mennyire élvezik a kielégüléshez vezető vérforraló utat.