MONICA MURPHY

Promises We Meant to Keep

A mű eredeti címe: Birthday Kisses

Fordította: Weisz Böbe

Copyright © 2022 by Monica Murphy

Hungarian Translation © Weisz Böbe, 2024

Hungarian edition © Művelt Nép Könyvkiadó, 2024

ISBN 9789635803354

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Lejátszási lista

Dress – Taylor Swift

Heroin Song – Jadu Heart

Out to Sea – Caramel

I Wanna C U – Blood Orange

With Every Moment – The Shakes

Lonely Boogie – Kevin Krauter

Witches – Sasha and the Valentines

You and Me – Butter Bath

As I’m Fading Into You – Blevins

A teljes Az ígéretek, amiket meg akartunk tartani lejátszási listát itt találod a Spotifyon: spoti.fi/3TvLvE9.

PROLÓGUS

Sylvie

A múlt

– Anyu! – kiáltom rekedten. A torkom kiszáradt és fáj.
Az egész testem sajog, és sehogy sem tudok kényelmesen feküdni az ágyban. A takaróim túl nehezek és melegek, ezért dühömben lerúgom magamról.

– Sylvie, drágám! – Anya besiet a szobámba, fogja az ágy végébe rúgott paplant, visszahúzza rám, és az államig betakar. – Maradjon rajtad a takaró! Nem vagy jól, és nem akarom, hogy még betegebb legyél.

A tehetetlen dühtől legszívesebben kiabálnék, de inkább lehunyom a szemem, és arra koncentrálok, hogy köhögés nélkül mély lélegzetet tudjak venni. Napok óta otthon vagyok, és rettenetesen unatkozom.

– Már így is megfáztam.

Anya felsóhajt.

– Pontosan. Ezért is nem kellene bemenned az iskolába. Mindig összeszedsz valamit. – A szemem felpattan, amikor meghallom szigorú hangját. – Hemzsegnek ott a kórokozók. A legdrágább magániskola a városban, hihetetlen, hogy ott is ez folyik.

– Imádom a sulit. – Állandóan azzal fenyeget, hogy kivesz, én pedig mindig sírok, és könyörgök, hogy hadd maradjak. Nem akarok magántanuló lenni. Nem akarok egész nap itthon lenni anyuval. Szeretem a tanáraimat és a barátaimat, bár nincs túl sok. Sosem vagyok közöttük elég ideig, hogy meghívjanak a pizsamapartikra és a születésnapi bulikba.

Folyton betegeskedem. Nem tudom, mi a baj velem, vagy miért járok állandóan az orvoshoz. Mintha ők sem tudnának rájönni, mi velem a probléma.

– Mennyi az idő? – kérdezem, hogy témát váltsak. Ha túlságosan leköti a figyelmét az iskola, a végén még intézkedik. Mondjuk… végleg kivesz.

Már nem egyszer megtette. Ez az óvoda óta a harmadik iskolám, pedig még csak harmadikos vagyok. Apu hiába érvel, hogy állandóságra van szükségem, anyu mindig azt mondja, amikor kettesben vagyunk, hogy apunak fogalma sincs róla, mit beszél.

Valahol hiszek is anyunak.

– Mindjárt kilenc. Be kell venned a gyógyszeredet.

Felülök az ágyban, de elhúzom a szám, amikor anyu elfordul, hogy levegye a komódról a köhögés elleni szirupot. Utálom az ízét.

– Muszáj? – nyüszögöm.

– Igen. – Odafordul felém, kiönti a pohárkába a sűrű, sötétvörös szirupot, majd odanyújtja nekem. – Idd ki az utolsó cseppig!

Szót fogadok, és grimaszolok, miután nagy nehezen lenyelem ezt a rémséget. A köhögés elleni szirupnak mindig kellemetlen az íze, de ennek most rosszabb, mint szokott. Fémes ízű, amit nem értek, és valahányszor megkérdezem anyut, miért ilyen fura, azt mondja, ez most ilyen fajta.

– Jó kislány – suttogja, amikor visszaadom az üres pohárkát. – Köszönöm, hogy mindig ilyen engedelmes vagy, drágám.

Megigazítom a párnám, mielőtt visszafeküdnék, és azt kívánom, bárcsak kimehetnék a szobámból, hogy tévézzek vagy valami. Talán megnézhetnék egy filmet? De tudom, hogy anya nem engedné. Azt mondaná, hogy túl késő van.

Mindig talál valami kifogást.

– Aludnod kellene. Biztosan kimerült vagy. – Az ágytakarót is felhúzza az államig, majd lehajol, hogy megpuszilja a homlokomat. – Az én gyönyörű kislányom. Muszáj, hogy valaki gondoskodjon rólad, hm?

Elengedem a fülem mellett, amit mond, nem tetszenek az érzések, amiket a szavai keltenek bennem.

– Nem vagyok fáradt. Egész nap aludtam.

– Muszáj pihenned.

– Unatkozom. Felhívtad a tanító nénit, hogy elkérd a házi feladatot? – Csinálni akarok valamit. Nem kaptam meg az e heti tanulnivalót, és muszáj gyakorolnom a szorzótáblát.

Anya kihúzza magát, és fölém tornyosul.

– Tényleg leckét akarsz írni?

Lecke. Úgy mondja ki, mintha csúnya szó lenne.

Megvonom a vállam.

– Szeretek tanulni.

– Én sokkal több mindent tudnék neked tanítani, mint amit az iskolában tanulnál. Gyakorlatias dolgokat, amiket később használhatsz az életben. – Leül az ágyam szélére, és rám mosolyog. – Mi mások vagyunk, tudod jól. A családunk. Az életmódunk. Sok olyan tantárgyad van… amire sosem lesz szükséged.

Állandóan ezt mondja. Hogy mások vagyunk. Mintha jobbak lennénk a többieknél. Néha el akarom hinni, de máskor meg…

Rosszul érzem magam attól, hogy ilyeneket gondolok.

– De szeretem a sulit. Szeretem a barátaimat.

Értetlenül néz rám.

– Nem szereted az anyukádat?

– Szeretlek – vágom rá habozás nélkül.

A tekintete ellágyul.

– Akkor arra kéne vágynod, hogy állandóan itthon legyél. Velem.

De nem erre vágyom. Hogyan mondhatnám meg úgy, hogy ne bántsam meg?

A félig nyitott ajtó felől sietős kopogás hallatszik, és mindketten összerezzenünk. Odafordulunk. Apu áll az ajtóban, aggodalmasan ráncolja a homlokát, amikor rám néz.

– Jól vagy, Sylvie-bogaram? – kérdezi gyengéden.

Mielőtt felelhetnék, anyu már mondja is:

– Ne nevezd így! Nem bogár. – Anyu elfintorodik, amikor kimondja a bogár szót. Mintha káromkodás lenne.

– Jól vagyok – válaszolok, és magamhoz ölelem a plüssunikornist, amit pár éve kaptam aputól. – Csak megfáztam.

Köhögés tör rám, mintha nyomatékot akarnék adni a szavaimnak.

Apu arca még aggodalmasabb lesz, és anyura pillant.

– Szörnyen köhög.

– Holnap délelőtt megyünk az orvoshoz – mondja anyu fagyosan.

Elönt a csalódottság. Nem akarok orvoshoz menni. Állandóan oda járok. Csak megfáztam. Nem nagy ügy.

– Folyton orvoshoz cipeled, de mintha mégsem lenne jobban. – Apu mosolyt villant felém, majd visszafordul anyuhoz. – Szerinted mi ennek az oka?

– Ezzel meg mit akarsz mondani? Kételkedsz bennem? Még mindig próbálnak rájönni, mi a baja. – Elindul az ajtó felé. – Mindjárt visszajövök, drágám.

Nézem, ahogy kimennek, hallom, ahogy dühösen sugdolóznak a folyosón, és amikor felemelik a hangjukat, lehunyom a szemem, és a fejem belesüpped a párnába.

Miért nem hagyod, hogy egyszer én gondoskodjam róla? Bármit csinálsz is, nem válik be.

Hogy mondhatsz ilyet? Mintha az én hibám lenne, hogy beteg. Nem tudjuk, mi a baja! Én legalább csinálok valamit, és próbálok segíteni neki.

Én is szeretnék segíteni, de sosem hagyod. Mintha teljesen ki akarnád sajátítani!

Lehet, hogy így is van. Lehet, hogy csak én vagyok neki. Nem mintha érdekelne téged, nekem mire van szükségem, vagy éppen neki.

Apu elhallgat. Gyakorlatilag érzem a dühét, és anyuét is.

Mindig mérgesek, amikor rólam van szó. Anyu akkor is apuról beszél, amikor kettesben vagyunk. Panaszkodik apura, arra, hogy apa már nem is szereti.

Ez nem tetszik. Nem akarom hallani. A szavai megijesztenek. És néha…

Maga anyu ijeszt meg.

ELSŐ FEJEZET

Sylvie

Három évvel ezelőtt

– Döntsd el! – mordul rám anyám, ahogy elkapja a karom, és megszorítja.

Tuti be fog lilulni a helye.

Kirántom magam a szorításából, és megdörzsölöm ott, ahol hozzám ért, majd dühösen nézek rá. Semmi hatást nem érek el vele, mint rendszerint.

– Nem. Lehetetlent kérsz tőlem.

A vékonyra szedett szemöldöke felszalad. Anyám klasszikus szépség. Az arcán sehol egy ránc, nem mintha bárkit is érdekelne. Apám évekkel ezelőtt elhagyta. Nincs férfi az életében. Nincs mire irányítania a figyelmét.

Csak rám.

– Semmi sem lehetetlen, drágám. Neked kellene tudnod a legjobban. Nézz magadra! Két lábon járó csoda vagy.

Felizzik bennem a harag. Csak azért élek még mindig, mert rájöttem, hogy anyám mit tesz velem – éveken át képes volt meggyőzni egy sereg orvost, hogy valami bajom van, pedig tökéletesen rendben voltam.

Tökéletesen egészséges voltam.

Eközben anyám ismeretlen anyagokkal mérgezett. Megvonta tőlem az egészséges élethez szükséges legalapvetőbb dolgokat. Nem hagyott aludni, amitől egyre rosszabbul néztem ki, és egyre rémesebben viselkedtem.

Esküszöm, homályosan még arra is emlékszem, hogy egy párnát tart fölém, miközben én levegő után kapkodok. Vajon tényleg megtörtént? Vagy csak a saját túlpörgött képzeletem szülötte az egész?

Még mindig nem tudom biztosan.

Habár többször is kérdőre vontam azért, amit művelt, úgy tesz, mintha ezek a beszélgetések soha nem történtek volna meg – és én belemegyek ebbe a néma bohózatba.
A gimnázium harmadik évfolyamának telén, amikor majdnem túladagoltam magam, és kivételesen nem ő tett velem valamit, végre abbahagyta ezt a színjátékot.

De amióta az eszemet tudom, anya nagy színésznő volt. Simán odaítélték volna neki az Oscart ezért az alakításért. Mindig a kétségbeesett, aggódó anya, aki képtelen segíteni a szegény, beteges kislányán. Kellett egy kis idő, mire rájöttem – nyolcéves korom körül kezdtem gyanút fogni, hogy valami nem stimmel.

Nyolcéves koromban!

Azonnal kivertem ezt a gondolatot a fejemből, mert senki nem ismerné be magától, hogy az anyja ilyen szörnyűséget tenne vele. Elképzelni sem tudtam ekkora gonoszságot, míg végül kénytelen voltam szembesülni a ténnyel, hogy a halálomat kívánja.

De miért? A figyelemért? Ez az egyetlen magyarázat, amire jutottam. Az apám elhanyagolta. A bátyám messziről kerülte, és a húgom úgy tett, mintha nem is létezne.

Ezért ördögi figyelmét rám irányította. A saját élete kész káosz volt, és egyedül engem tudott irányítani.

A sors iróniája, hogy kis híján a saját döntésem okozta a halálomat, nem az övé. Akkoriban zavarodott voltam, és úgy éreztem, cserben hagytak. A legjobb barátnőm ellen fordultam, és tönkretettem azt a kapcsolatot. Nem volt értelme folytatni. Az egész életem hazugságnak tűnt. Vagyis annak hittem.

Mint kiderült, anyámnak még mindig tervei vannak velem – csak épp most egy másfajta halálnemet szánt nekem.

– Legalább adok választási lehetőséget – folytatja. A mosolya hideg, a tekintete számító. – Gyerünk! Válassz!

A manhattani penthouse-lakás dolgozószobájában vagyunk, bár lehetnénk akárhol, akkor is ugyanígy csatároznánk. Állandóan összetűzésbe kerülünk, kiskorom óta. Mintha csak így tudnánk kommunikálni – azzal, hogy széttépjük egymást.

A bátyám, Whit, olyan pofátlanul átnéz anyánkon, hogy az döbbenet. És ez elég gyakran előfordul. A húgom, Carolina, belevetette magát a balett-tanulásba, hogy ne kelljen elviselnie anyánk parancsolgatását. Tizenhárom évesen elköltözött, és vissza sem jött.

Ez évekkel ezelőtt történt. Én mindig is viccesnek találtam, hogy pont a balettre esett a választása, tekintve, hogy ez a legszigorúbb, legfegyelmezettebb tánc, de Carolina mégis így döntött, hogy szabad legyen. Ennyire basáskodó az anyánk – amikor valaki hagyja neki.

Az a valaki pedig én vagyok. Akinek anyakomplexusa van, aki állandóan áhítja a figyelmét. Az elismerését. Az elfogadását. Annak dacára, hogy majdnem megölt, még mindig szeretni akarom. Sőt, vágyom erre a szeretetre.

A legnagyobb szégyenemre mindig én vagyok az hármunk közül, akit anya valóban manipulálni tud.

– Nos? – Anyám éles hangja kiránt a merengésből. Nagyokat pislogva nézek fel rá, hirtelen azt sem tudom, hol vagyok. De elég pár másodperc, és minden visszatér.

A döntésem. Az állítólagos döntési lehetőségem. Melyik férfihoz menjek feleségül, anya? Talán Mr. Életközepi válsághoz? Vagy Mr. Vén, mint az országúthoz?

Nem is tudom, melyik a rosszabb.

– Adj némi időt holnapig. – Kihúzom magam, felszegem az állam, keresem lelki erőm utolsó foszlányait, de nem találom. – Holnapra lesz válaszom.

– Veszélyes még egy kis pluszidőt adni neked. Tudod jól. – Anyám keresztbe fonja a karját, végigmér, rosszallása egyértelmű. – Ne próbálj megszökni előlem, drágám, úgyis megtalállak. Mint mindig.

– Ó, tudom – mosolygok, de erőltetettnek érzem, ezért abba is hagyom. – Nem tervezek szökést.

Mi értelme lenne? Anyának igaza van. Mindig megtalál.

Most már senki sem menthet meg. Még az a fiú sem, aki mindig esküdözött, hogy a védelmemre siet.

Eszembe jut ez a fiú, és önkéntelenül is halványan elmosolyodom. A kedves, buta Spencer Donato. Elvisel, mint senki más, amitől megőrülök. Az apja állítólag kapcsolatban áll a maffiával – legalábbis ez a szóbeszéd –, de Spence sokkal jobban hasonlít a kedves, megbízható, közép-nyugati anyukájára. Spencerre mindig számíthatok, hogy segít felejteni.

Legalábbis egy kis időre.

– Akkor jó. – Anya tesz pár lépést, mintha ki akarna menni a szobából, de ekkor megáll közvetlenül előttem. – Tudod, hogy csak az érdekedet nézem, Sylvie. Nem tudsz magadra vigyázni, a történtek után semmiképp. Szükséged van valakire, aki terelget, és ki lehetne jobb választás egy idősebb, bölcs férjnél? Ha veled egykorúval jönnél össze, az… hiba volna.

Egy szót sem szólok. Már megkaptam az egyik örökségemet. A vagyonkezelői alap az enyém lesz, kikötések nélkül, amint betöltöm a huszonegyet, ami alig két év múlva lesz. Feltételezem, anya azt hiszi, minden egyes dollárt elherdálnék, márpedig az a vagyonkezelői alap több százmillió dollár.

Nem bízik bennem. Sosem bízott.

Így kvittek vagyunk, mivel én sem bízom benne.

– Mint az a te kedves kis mackód, az a Spencer… – Összerezzenek, amikor hangosan kimondja a nevét, és persze észre is veszi. Nyilván. Sokan nyájasnak hinnék a mosolyát, de én tudom, hogy nem az. Kilőtte a nyilat, amellyel megsebzett, pontosan úgy, ahogyan remélte. – Az a gyerek nem érti a mi világunkat, drágám. Nem igazán. Inkább olyan, mint az együgyű anyja.

Sylvia Lancaster senkit sem kedvel, senkit sem tisztel. Azt hiszi, minden és mindenki felett áll.

– A családja nagyon gazdag… – kezdem. Mindig megpróbálok Spencer védelmére kelni, de anya a szavamba vág.

– Nem annyira, mint mi. Közel sem. Különben is, a családja pénzének nagy része… mocskos. – Borzongást színlel. – Jobb lenne megszakítani vele a kapcsolatot. Nem gondolod? Ki tudja, lehet, hogy most már szorosan együttműködik az apjával.

Erre inkább már nem is válaszolok. Nem tudjuk, Spencer mivel foglalkozik. Nem kérdezem meg tőle. Hónapok óta nem is beszéltünk. A közösségi oldalakon megadott adatai szerint a New York-i Egyetemen tanul, de vajon tényleg így van? Nem tudom.

Ha anyán múlik, soha nem is fogom megtudni.

– Melléd egy stabil ember kell. Aki megbízható. Pont, mint akiket javasoltam neked. Mindketten kiváló emberek, és mindegy, melyikhez mész feleségül, gondoskodni fognak rólad, még a… nyavalyáiddal együtt is.

A nyavalyáim. Micsoda megfogalmazás arra, hogy anyám mennyire elcseszett mentálisan gyerekkorom óta. Ugyanezt mondogatta nekem éveken át. Azóta, hogy elvitt az első dokihoz abban a reményben, hogy majd rájönnek, mi a baj velem.

Minden. Csak baj van velem, vontam le a következtetést. Selejtes vagyok. Mégis kinek kellenék?

Az alapján, amit anya mondott az imént, Earl Wainwright (a negyedik a sorban) ajánlotta értem a legtöbbet, amit egy másik, sokkal idősebb úriember javaslata követett, de az
ő nevét már elfelejtettem.

Earl majdnem hetven. Elvált és magányos, és egy csinos fiatal lányt keres, aki a társas eseményekre elkísérné.

Engem akar. És anya fel is ajánlott neki egy csinos kis összeg fejében. Nem tudom, pontosan mennyiért, de tudom, hogy anya nemrég elég sok pénzt veszített egy balul sikerült befektetéssel.

Megborzongat a felismerés, hogy odaígértek valakinek.

Amikor a szívem már másé. Mindig is másé volt.

És ez örökre így lesz.

*

Olyan erővel dörömbölök az ajtón, hogy megfájdul az öklöm. Hűvös számhoz szorítom sajgó kézfejemet, hogy enyhítsem a kellemetlen érzést. A másik kezemben behűtött pezsgőt szorongatok.

Hirtelen kivágódik az ajtó.

Spencer áll előttem, szép arcára meglepetés ül ki, amikor meglát a küszöbön, a számhoz nyomott kézzel.

– Hogy jutottál be az épületbe?

Megdermedek, mérgesen nézek fel rá, és leengedem lehorzsolt kezemet.

Semmi Szia, gyere be!

Semmi Szent ég, annyira hiányoztál, Sylvie.

Az égadta világon semmi. Csak az érdekli, hogyan surrantam be az épületbe.

– Kivertem a portásnak. – Bevonulok Spencer mellett a lakásba, és körbenézek a tiszta, rendezett térben. Minden igyekezetemmel azon vagyok, hogy visszapislogjam a könnyeimet.

Nem most kell szomorkodni. Küldetést kell teljesítenem.

– Nem örülsz, hogy látsz? – Hónapokkal ezelőtt voltunk együtt utoljára, és ráunt kisded játékaimra.

Ezek az ő szavai, pontosan ezt mondta, és akkor nagyon fájt. Még mindig fáj, de látni akartam Spencert. Megérinteni.

Még egyszer, utoljára megölelni.

Szembefordulok Spencerrel, magasba tartom a pezsgősüveget, és sajnálom, hogy még nem kortyoltam bele, hogy érezhessem a zizegős buborékokat a torkomban. Ahogyan csiklandozzák a gyomromat. Megbizsergetik a bőrömet.

Spencer visszazárja az ajtót, majd lassan elindul felém. Minden pórusából gyanakvás szivárog. Mohón magamba szívom a látványát, mintha ez lenne az utolsó alkalom, hogy látom, és amennyire én tudom, lehet, hogy ez az igazság.

Spencer elviselhetetlenül jóképű, most még inkább, hogy idősebb, és teljesen érett férfi. Sötét szempár, sötét haj, bűnös dekadencia, mint a legfinomabb étcsokoládé. Széles váll, erős mellkas, és annyira, de annyira magas, főleg hozzám képest.

Pici vagyok. Mint egy lidérc. Egyszer ezt mondta rám, amikor még mindketten a Lancaster gimibe jártunk, és becsempésztem a koleszszobámba, hogy eljátszadozhasson velem.

Akkoriban ez sokszor előfordult. Tilosban jártunk. Ez nagyon hiányzik.

Spencer hiányzik.

Legutoljára New Yorkban találkoztunk. Itt a lakásában. Váratlanul megjelentem, ahogy szoktam, és ő megpróbált rávenni, hogy menjek el. Mintha megzavartam volna, pedig senki sem volt itt.

Amennyire én tudom.

Talán kiabáltam vele. Talán azt is mondtam neki, hogy soha többé nem akarom látni.

Hazudok. Állandóan. Spencer tudja jól.

– Azt hittem, utálsz. – A hangja kimért, ahogyan a tekintete is, amikor rám szegezi, amitől egész lényemet rettegés tölti el.

– Ó, tényleg utállak, Spencer. Nem kellene itt lennem. Hiba volt így betoppannom. Te is tudod. Én is tudom.
– Szünetet tartok, észreveszem, hogy a szemében ingerültség villan, ami elárulja, hogy fontos vagyok neki. Legalábbis egy kicsit. – De ez nem jelenti azt, hogy ne akarnék tőled valamit.

Egy szót sem szól, amikor odamegyek hozzá, és megmarkolom az inge mellrészét, majd magam felé rántom, így Spencer kénytelen lehajtani a fejét. A szája szinte az enyémhez ér, feszes és erőteljes. Bűnre csábít. Az ajkunk összeér, finoman beleharapok az alsó ajkába, csak egy incselkedő pillanatra, majd elhúzódom.

– Rúgjunk be!

– Sylvie…

– Muszáj berúgnom, Spencer. Különleges este a mai.
– A hangom fojtott. Már-már rekedt. Félek, hogy Spencer nemet fog mondani.

– És mitől különleges ez az este? – A tekintete végigvándorol rajtam, mintha minden apró vonásomat az emlékezetébe szeretné vésni. A hibákat és a hegeket. Ő az egyetlen, aki annak lát, aki valójában vagyok. Mégsem lök el. És nem is próbál megváltoztatni.

Nincs senki, aki Spencer Donatóhoz fogható.

Senki.

– Muszáj berúgnom, hogy összeszedjem a bátorságom, és végre dugjunk egy nagyot. – Elengedem az ingét, és bevonulok a konyhába, leteszem a pezsgőt a pultra, majd elkezdem kinyitogatni a konyhaszekrényajtókat, míg végre megtalálom, amit keresek.

A pezsgőspoharakat.

Nem is értem, honnan veszem, hogy van pezsgőspohara, de régebben elég sok időt töltöttem a családjánál, hogy tudjam, mindenük van, főleg, ha az alkoholhoz köthető.

Utánam jön a konyhába, és felkapcsolja a villanyt. Odamutatok a pulton árválkodó pezsgőre.

– Kinyitod nekem, ha megkérlek rá?

Feltűri sötétkék ingének ujját, és munkához lát. Végre-valahára kihúzza a dugót az üvegből. A hangos pukkanásra összerezzenek. Csak nézem Spencer erős alkarját, ahogy fogja a poharat, és óvatosan pezsgőt tölt bele, majd odanyújtja nekem, aztán magának is tölt.

Felé emelem a poharamat. Remeg a kezem.

– Csirió!

– Mire iszunk? – kérdezi halkan. Higgadtan.

A kérdése, a tekintete…

Letaglóz.

Mosolygok, összezárom a térdem, és már játszom is a szerepemet. Úgy teszek, mintha csak én lennék és ő, pedig a mai este után többé már nem lesz „mi”. Odaígértek egy másik férfinak, pedig Spencernek kellett volna.

– A jövőre.

Koccintunk, mindketten iszunk, és a tekintetünk összeforr. Ő kortyolva iszik, én viszont ledöntöm az egészet pár másodperc alatt, aztán leteszem a poharat a pultra. Fogom az üveget, újra töltök magamnak. Odafordulok Spencer felé, hogy őt is megkínáljam, de még az első adagból is alig fogyott.

Megvonom a vállam, önteni kezdek a poharamba, de túltöltöm. Felnevetek. Felkapom a poharat, az sem érdekel, hogy szétlocsolom a pezsgőt. A pultra. A kabátomra. A nyakamra. Az ajkamra. Csak iszom és iszom, és minden korttyal egyre jobban kimelegedek.

– Miért van rajtad kabát, Syl? – kérdezi, és kikapja a kezemből az üres poharat, mielőtt megint tölthetnék magamnak.

Már nem számolom, hányat ittam, de tudom, hogy nem elég.

– Hé! – nézek rá mérgesen. – Kérek még!

– Vedd le a kabátod! Maradj még egy kicsit! Miénk az egész éjszaka.

Nem érti. Nem érek rá egész éjszaka. Legfeljebb néhány órám van, mielőtt haza kell mennem. Anya isten tudja, mit csinál, hogy így magamra hagyott. Ez volt az első hibája. Megragadtam az alkalmat, hogy kiszökjek, tudva, hogy ez az utolsó esélyem. Az utolsó éjszakám.

Spencerrel.

– Azt akarod, hogy levegyem a kabátomat? – A kabátom vastag fekete gyapjúból készült, műszőrme gallérral. A derekán szorosan összefogtam övvel, emlékeztetve mindenkit arra, hogy milyen szörnyen sovány vagyok.

– Nincs meleged? – Sötét szemöldöke felszalad, ahogy tűnődve végigmér.

– Csak várj… – Kikötöm az övet, és kibontakozom a kabátból, majd hagyom, hogy az egy kupacban landoljon a lábamnál.

Felfedve, hogy anyaszült meztelen vagyok. Ajándék az egyetlen férfinak, akinek az érintését elviselem.

A szeme elkerekedik, és átható tekintetét rám emeli.

– Sylvie…

Közelebb lépek hozzá, átkarolom a nyakát, és meztelen testemmel nekidörgölőzöm.

– Dugj meg, Spence!

– Te meg mit művelsz? – Tekintetét le sem veszi az arcomról, kezét lazán a csípőmön nyugtatja. Mintha félne megérinteni.

– Kívánlak. – Lábujjhegyre emelkedem, és csókot nyomok a szájára. Szorosan lehunyom a szemem. Spencer viszonozza a csókot, de azonnal el is kapja a fejét. Visszazökkenek a sarkamra, a szemem felpattan. Spencer aggódó arccal tanulmányoz, ami felbosszant. Nem akarom, hogy aggódjon. Azt akarom, hogy megdugjon. – Ne nézz
rám így!

– Mi történt? Áruld el!

Túlságosan okos. Mindig is könnyen kiismert.

– Semmi – mosolygok, majd magunk közé csúsztatom a kezem, az erekciójára. Hm… Már attól kemény lesz, ha rám néz.

– Hazudsz. – A hangja idegesítően nyugodt, és hirtelen legszívesebben felvisítanék. Kitépném a hajam, és azt kérdezném, miért ilyen igazságtalan az élet.

– Esküszöm, te vagy az egyetlen férfi, akit ismerek, aki megkérdőjelezi egy meztelen lány szándékát. Hát nem érted? El akarom hálni a kapcsolatunkat, Spence. Nem gyötörtelek elég sokáig? – Rámosolygok, a korábban bevett tablettákkal elkeveredő alkoholnak hála a végtagjaim elernyednek. Bár óvatosnak kell lennem. Nem akarok elájulni, és lemaradni a mókáról. – Más férfi nem így reagálna. Felkapna, és már vinne is egyenesen az ágyába.

– Tudom, milyen vagy, Syl. Aggódom érted. Féltelek.

– Jól vagyok. – Megköszörülöm a torkomat. – Tényleg. Megvagyok.

Talán ha eleget mondogatom, magam is elhiszem.

– Jól?

– Igen. – Kihúzom magam, hirtelen nagyon megkívántam egy újabb pohár pezsgőt. – Most pedig vigyél az ágyadba!

Megfogja a kezem, és még közelebb húz magához. Ajka kéjes mosolyra húzódik.

– Ki mondta – suttogja –, hogy az ágyban akarlak megdugni?

Nagyokat pislogok, próbálom figyelmen kívül hagyni
a lábam között keletkező lüktetést.

– Fiatal, szűzies lány vagyok. Mégis… mit akarsz? Nekidönteni a falnak? Vagy itt a konyhában akarsz megdugni? – Kibontakozom az öleléséből, és felülök a konyhapultra, a hideg márványlapra. – Gyere ide! – Kinyúlok felé, de nincs elég közel. – Ellenőrizzük a magasságát!

Lassan széttárom a lábam, amikor Spencer elindul felém, hogy beállhasson közé. Kezét a combom belső felére teszi, gyengéden cirógat, és apró szikrák lobbannak a bőrömön az érintése nyomán.

– Fiatal, szűzies lány… – duruzsolja, és mély hangjától csupa libabőr leszek. – Nincs benned semmi szűzies, Sylvie.

– Leszámítva az érintetlen szűzhártyámat. – Nem tudok koncentrálni, amikor így ér hozzám. Ujjait fel-le húzza, egyre közelebb és közelebb araszolva a puncimhoz, de az utolsó pillanatban mindig elkapja a kezét. Pontosan tudja, hol szeretném, de nem adja meg nekem. – A dokim nemrég igazolta anyámnak, hogy minden tekintetben szűz vagyok.

Spencer rám emeli a tekintetét, sötétbarna szeme perzselő.

– Neked van a legelcseszettebb dokid… és anyád ezen
a földön.

Szent ég, fáj az igazság.

– Nem a doki hibája. Csak azt teszi, amit anyám kér tőle – mondom halkan. Fogamat az alsó ajkamba mélyesztem, amikor Spencer ujjaival gyengéden végigsimít a nedves redőimen. Próbálkozik. Gyötör. – Elad annak, aki a legtöbbet ajánlja értem.

Spencer keze azonnal megáll.

– Ezt meg hogy érted?

Odanyúlok az ingéhez, és lassan elkezdem kigombolni. A tekintetem le sem veszem az ingről, mert nem akarok Spencer szemébe nézni, amikor a következőt mondom:

– Eljegyeztek, Spencer. Biztosra veszem, hogy hamarosan bejelentik.

– Ki jegyzett el?

– Nem ismered. Befektetési bankár. Sokkal, de sokkal idősebb, és annyira világias. Biztos tanít nekem egy s mást. Anyám lepaktált vele, szóval már nem az ő problémája vagyok, tekintve, hogy nem sikerült kamubetegségekkel megölnie. – Csak úgy ömlenek belőlem a szavak, mintha nem tudnék uralkodni magamon.

Spencer halkan felnevet, majd folytatja testem felfedezését, hüvelykujját a csiklómra nyomja, amitől felszisszenek.

– Vicces vagy, Syl.

Nem vártam, hogy higgyen nekem. Mostanra már épp elég ilyen szarságot összehordtam, és soha semmi nem vált belőle valóra. Nem haltam meg. Nem telepítettek át Ausztráliába. Nem küldtek elmegyógyintézetbe. Nem lettem leszbikus. Nem mentem a Harvardra.

Csupa olyasmi, amiről megesküdtem Spencernek, hogy bekövetkezik… aztán mégsem lett belőle semmi.

Megrögzött hazudozó vagyok. Excentrikus gazdag lány, aki azt tesz, amit a kedve diktál. Azt mond, amit akar. Megvesz bármit, amit megkíván.

A külvilág számára csak ez látszik. De itt és most? Ezzel a fiúval, aki már férfi?

Vele a lehető legőszintébb vagyok. És mégsem hisz nekem. Bárcsak átlátna az álarcon! Legtöbbször átlát rajta, de mostanában nem tudom, ki is vagyok igazából.

Félresöpröm a búskomorságomat, és arra koncentrálok, ami épp történik. Arra, ahogyan Spencer megérint. Muszáj hajszolnom ezt az érzést, amit csakis Spencerrel élek át.
Ez a mai célom.

Az egyetlen célom.

Hátradőlök, a kezemmel megtámasztom magam a pulton, és az egész testem remeg, amikor Spencer végighúzza ujjait érzékeny bőrömön.

– Komolyan beszélek, Spencer. Az életem új fejezete azzal kezdődik, hogy „hol volt, hol nem volt, volt egyszer egy esküvő…” Hát nem romantikus?

Elengedi a füle mellett, amit mondok, és tekintete odatapad, ahol épp simogat.

– Azt mondtad, sosem mész férjhez.

– Ezek szerint hazudtam. Tényleg ennyire meglep? – Amikor egymás szemébe nézünk, felvonom a szemöldökömet. – Sejtettem…

– Beszedtél valamit, mielőtt idejöttél? – Az ujja megáll, ekkor ingerült nyöszörgés tör fel a torkom mélyéről.

– Dehogyis – hazudok, és szélesebbre tárom a lábamat. Amennyire csak tudom. – El akarok élvezni, Spencer. Szükségem van rá.

Újra elkezd simogatni az ujjaival, és a csípőm hullámozni kezd. Beleharapok az alsó ajkamba, amikor fürge ujjai belém siklanak. Lassan mozgatja, majd behajlítja őket, és megnyomja azt a rejtélyes pontot, amitől csillagokat látok.

– Nocsak… – mormolja, és a kezét nézi, miközben simogat. – Itt ülsz nedvesen és meztelenül a konyhámban a pulton. Valóra vált álom vagy.

Egy álom, amely nem tart sokáig, legszívesebben ezt mondanám, de hallgatok.

Inkább nagyot sóhajtok, és feljebb tolom a csípőmet.

Spencer nem hagyja abba. Nem, minden csak rosszabb lesz, amikor fölém hajol, megnyalja az egyik, majd a másik kemény mellbimbómat, amitől nedvesek lesznek, és sajogni kezdenek. Nem tudom elkapni a tekintetemet.
Az ajkam elnyílik, ahogy Spencer megujjaz, és közben szívja a bimbómat. A rendszerint karót nyelt Spencerem bűnösen szexi ebben a félig kigombolt ingben, amely alól kilátszik kockás hasa, amit egyébként mindig eltakar, mintha titkolni akarná.

Akkora baj, hogy csak akkor fordulok hozzá, amikor félek? Amikor tudom, hogy minden darabokra fog hullani? Nehezen vetkőzöm le ezt a szokásomat, és amióta eljöttem a Lancaster gimiből, minden egyes alkalommal ezt játsszuk. Felizgatjuk egymást. Hülyeségeket beszélünk, ami őrjöngő veszekedéssé fajul, aminek a végén kiviharzom, és bevágom magam mögött az ajtót. És megfogadom, hogy soha többé nem találkozom vele.

Ez persze minden esetben hazugság.

A gond az, hogy mostanában a hülyeségeim valósággá váltak.

Spencer pedig azt hiszi, még mindig a szokásosat játsszuk.

Ez történik, ha az ember fiatal és gazdag, és látszólag semmi gondja a világon. Úgy tesz, mintha az élet egy óriási játék lenne, és az egyetlen célja, hogy megnyerje.

Spence észre sem veszi, hogy én már vesztettem. Megszerzek magamnak még egy utolsó dolgot, mielőtt be kell érnem a vigaszdíjjal.

– Történt már olyan, hogy egy lány megjelent a küszöbödön egy szál kabátban, és semmi más nem volt rajta?
– Hátradőlök a könyökömre, örülök, hogy a konyhapult ilyen hosszú és széles. Levegő után kapok, amikor Spencer lehajol, és a szájával hozzám ér.

Lehunyom a szemem, felnyögök, és ujjaimat belemélyesztem Spencer sűrű, puha hajába, majd odanyomom magamhoz az arcát, miközben a puncimat nyalogatja. A nyelvével ingerel. Megnyalja a csiklómat, a nyelvével köröket ír le köré.

Megőrjít.

A keze megállapodik a csípőmön, előrébb húz, majd eltávolodik, és az ujjam kicsúszik a hajából.

– Nem mondhatnám…

Most már azt sem tudom, miről beszél, de nem is érdekes. Amikor visszatér a puncimhoz, élvezem a nyelve mozgásának ritmusát, azt, ahogyan belekapaszkodik a csípőmbe, és együtt mozgunk. Vakon kinyúlok, és a kezemmel véletlenül fellököm az egyik pezsgőspoharat, amely legurul a pultról, halk pendüléssel földet ér, és azonnal szilánkokra törik.

– Bele ne lépj! – suttogom, és remélem, az üveg nem sértette fel a bőrét.

Egy szót sem szól. Csak beleduruzsol a bőrömbe, és az érzéstől egészen megvadulok. Odanyomom magam mohó szájához, felülök, hogy mindkét kezemmel megmarkolhassam a haját, és lenézek rá, miközben ő felbámul rám.

A tekintete az, ami mindent eldönt. A szája a puncimon, az ujjait mélyen belém nyomja. A hullám egyre csak emelkedik, és olyan hirtelen sodor magával, hogy Spencer nevét kiáltom hangosan a gyönyörtől, ahogy elélvezek az arcán.

A gyönyörű, imádott arcán.

Amikor vége, a karjába vesz, és az üvegszilánkokat kikerülve kivisz a konyhából, át a hálószobájába, és letesz a matrac közepére. Ernyedten, még mindig zihálva fekszem ott, tekintetem le sem veszem Spencerről, ahogy vetkőzni kezd. Míg ugyanolyan meztelen lesz, mint én. A farka kemény és hatalmas.

Csakis az enyém.

Elindul az ágy felé, a végéből mászik fel rá, mint egy ragadozó vadállat, majd fölém hajol, és moccanni sem enged. Felnézek rá, ujjamat a vékony aranylánc köré fonom, amelyet állandóan visel, és addig húzom lefelé, amíg a szája szinte az enyémhez ér. A puncim buja, érzéki illata még mindig ott az ajkán, az állán, és én megnyalom a bőrét, élvezve az ízét.

– Most végre tényleg meg fogsz dugni – suttogom. – Megértetted?

Mindig én voltam az, aki az utolsó pillanatban ellöktem, mert túlságosan féltem folytatni. Amint megjött az első menzeszem, anyám úgy beszélt a szüzességemről, mint valami drága ajándékról, amelyet mi, nők annak a férfinak adunk, akihez feleségül megyünk, senki másnak.

Ugye nem akarsz ribanc lenni? Ezt a kérdést számtalanszor nekem szegezte. Szét akarod tenni a lábad, és odaadni magad mindenféle jöttmentnek, aki azt mondja, szép vagy?

Nem, anya, mindig ezt feleltem remegő hangon.

Minden erőmmel óvtam a szüzességemet, nem mintha bárki is igényt tartott volna rá. Sosem jártam elég hosszú ideig be az iskolába, hogy egyetlen fiú is érdeklődést tanúsíthasson irántam.

Egészen Spencer felbukkanásáig. Amint találkozott a tekintetünk, tudtam.

Tudtam.

Annyi mindent tettem. Egy csomó mindent csináltunk Spencerrel, ami nem egészen szex. Ó, más fiúkkal is csókolóztam. Volt, akinek hagytam azt is, hogy letapizzon. De a szexuális élményeim többségét Spencernek köszönhetem.

Kivéve ezt az apróságot.

Amikor az ember lányát az anyja rendszeresen elrángatja a nőgyógyászhoz, hogy ellenőriztesse, a szüzessége még mindig bizonyítható, azt teszi, amit az anyja akar. Sosem hittem, hogy lenne választási lehetőségem. Habár már felnőtt vagyok, még mindig nehezen hagyom el anyámat. Egy kis részemnek még mindig szüksége van rá.

Mennyire beteges már ez is?

Kiházasít valakinek, akit ő választott, ez folyton arra emlékeztet, hogy nem vagyok a magam ura. Igazából sosem voltam. A szüzességemet már nem kell őrizgetnem, és most odaadom valakinek. Utánam az özönvíz, az sem érdekel, hogy másnak ígértek oda.

És az nem ez a férfi, aki jelenleg fölém hajol, akinek vastag farka a hasamra simul, és nedves csíkot hagy rajta. Bizonyítva, hogy kíván. A másik kezemmel odanyúlok, ujjam hegyével végigsimítok a makkon, amitől megmoccan a farka.

Spencer reszketve kifújja a levegőt, lehajtja a fejét, mély lélegzetet vesz. Mintha vissza akarná szerezni az irányítást.

– Igazából nem is akarod.

Most ő lök el engem. Benne volt a farka a számban, a keze bejárta a testemet. Mégis elutasít, mert tudja, hogy ez – a drága szüzességem – milyen sokat jelent nekem.

Az anyámnak.

Bizarr, hogy anyám mennyire része az életemnek.

– De akarom. Veled. – Megint meghúzom a láncot.
Az ajkunk összeolvad, a nyelvünk vad táncba kezd. Feléleszti a tüzet, amely mindig ott izzik bennem, amikor ezzel a fiúval vagyok.

Férfival. Spencer már férfi. És én menyasszony vagyok.

És mindjárt dugok valakivel, aki nem a jövendőbeli férjem.

Megsimogatom a farkát, ő pedig lassan odanyomja magát a tenyeremhez, és belenyög a számba. A testem üresnek érzem, a hüvelyfalam a semmire feszül. Most az egyszer csak tudni akarom, milyen. Milyen, amikor ő van bennem. Az ujja már nem elég. A szája – bár abszolút isteni – már nem elég.

Többre vágyom.

– Hadd vegyek ki egy óvszert! – Áthajol fölöttem, hogy elérje az éjjeliszekrényt, és kihúzza a fiókot. Próbálom nem elképzelni Spencert más lányokkal, de nem megy.

Óvszert tart az éjjeliszekrényében. Hány lányt hozhatott fel a lakására? Hány lányt dugott meg? Sosem köteleződtünk el egymás iránt, mégis folyamatosan egymás mellett kötünk ki. Hol felbukkanunk a másik életében, hol eltűnünk. Hónapok teltek el úgy, hogy nem is láttam Spencert.

Nem lehetnek elvárásaim. Nem követelőzhetek. Nincs jogom, hiába fontos nekem Spencer ennyire.

A fontos még csak nem is jó szó. Szeretem Spencert. Tényleg. Csak nem tudom összeszedni a bátorságot, hogy hangosan is kimondjam.

– Nincs szükségünk óvszerre. Fogamzásgátlót szedek.
– Próbára teszem, hátha azt mondja erre, azért húzna óvszert, mert másokkal is szexelt, de egy szót sem szól.

Egy ideig.

– Hogy érted, hogy fogamzásgátlót szedsz? – néz rám kérdő tekintettel.

– Gondoltam, jobb felkészülni.

– És mióta készülődsz?

Megvonom a vállam, közönyt tettetve.

– Emiatt ne aggódj!

A tekintete átható – és túl intenzív. Végül elfordítom a fejem, és nagyot nyelek. Ha most elutasít…

Nem tudom, akkor mihez kezdek.

De nem utasít el. Persze hogy nem. Ott fekszem alatta széttárt lábbal, készségesen, várakozva. Nem küldhet el.

Ehelyett becsukja a fiókot, ismét elhelyezkedik fölöttem, feltérdel, és az ujját merev farka töve köré fonja. Simogatja magát. A szám kiszárad, minél tovább nézem, és hirtelen rájövök, hogy kezdek kifutni az időből.

Muszáj azonnal sort keríteni rá. Most rögtön.

Széjjelebb tárom a lábam, és mindenemet megmutatom neki. Természetesen odakapja a tekintetét. Azt a csillogó kis rózsaszín csomót bámulja. Benyúlok a lábam közé, és cirógatni kezdem magam. A nedves hangtól még nedvesebb leszek.

– Kérlek – suttogom.

Sosem szoktam könyörögni. Ahogy elnézem Spencer arcát, ezt ő is tudja.

– Azt akarom, hogy bennem legyél.

Még simogatja magát, a farka vörös. Szinte mintha dühös lenne.

– Kérlek, Spence… – Lehunyom a szemem, és nyöszörgök. – Szükségem van rád.

Habozás nélkül fölém hajol, és bevezeti a farkát vágyakozó testembe. Mély levegőt veszek abban a pillanatban, amint érzem, hogy áttör a bejáraton. A combom megfeszül, az egész testem merev lesz.

Minden hajlandóság elillan belőlem, és a félelem veszi át a helyét.

– Lazulj el! – suttogja a számra hajolva, majd hosszú, nyelves csókot ad. Minél tovább csókol, annál könnyebb szót fogadnom, és ellazulnom. Kezdek rájönni, hogy Spencer kitölt, centiről centire belém hatol, és egyre jobban eláll a lélegzetem, minél mélyebbre jut. Míg végül a farka tövig bennem van.

A hüvelyem fala rászorul, és villámlás cikázik végig rajtam, felpezsdül a vérem, bizsereg a bőröm, a csontjaim. Éles fájdalmat érzek. Szúró érzést, amikor Spencer elkezdi kihúzni a farkát, majd megint belém nyomja, és ez alkalommal…

Most már nem szúr semmi. Nem fáj.

Spencer mozog, és én is. Teljesen lenyűgöz minden apróság, amit csinál. Ahogyan megtámaszkodik a fejem két oldalán. Ahogy hintázik a nyaklánca, miközben a farka ki-be jár bennem. Megbabonáz a homlokán és a mellkasán fénylő verejték. A hasa közepén göndörödő sötét szőrzet, ami még épp csak felsejlett tizenhét éves korában, amikor meztelenre vetkőztünk a szobámban a Lancaster gimiben, hogy megujjazhasson, én pedig kivertem neki.

Ó, azok voltak a szép napok! Amikor az aggályaimnak semmi közük sem volt a jövendőbeli férjemhez, a teherbe eséshez és a kisbabákhoz, meg ahhoz a sok szörnyű felnőttes felelősséghez. Amikor csak gondtalanul együtt lehettem Spence-szel.

– Basszus, Sylvie – sziszegi, mintha fájdalom gyötörné. – Olyan szoros vagy.

– Túl szoros? – kérdezem, amilyen szűzies idióta vagyok.

Halkan felnevet.

– Dehogy. – Aztán lehajol egy csókért. – Olyan erősen szorítasz, hogy perceken belül el fogok élvezni.

Az jó. Azt akarom, hogy perceken belül elélvezzen. Sietnünk kell. Ez az utolsó esélyem együtt lenni Spencerrel, mielőtt örökre le kell róla mondanom.

Biztosan érzi, amikor az izmaim felforrósodnak és ellazulnak, mert hamarosan szenvedélyesen megdug. Keményen. Egymásnak csapódó bőrünk hangja megtölti a szobát, ahogyan a szex szaga is. A korábban átélt orgazmus ellenére a testem vágytól ég, és alig várja a következő menetet. Benyúlok kettőnk közé, az ujjam megtalálja duzzadt csiklómat, és elkezdem simogatni.

Spence félretolja a kezemet, durva ujjával egyre szűkülő köröket rajzol köré, míg végül hátravetem a fejemet. A lélegzetem is eláll, amikor beleremegek az újabb orgazmusba, és zihálva kapkodom a levegőt.

Ernyedten.

– Basszus – sziszegi Spencer összeszorított foggal, épp amikor megérzem az ondó spriccelését. Hamarosan el is áraszt. Spencer nem lassít, újra meg újra nekem löki magát, és rekedtes nyögés tör fel mélyen a torkából.

A hátát simogatom, amikor rám omlik. Fel és le, végighúzom az ujjamat sima bőrén, beszívom a kölnijének illatát.
A samponja illatát. Még mindig itt van bennem, és eltűnődöm, vajon évek múltán is fel tudom-e idézni ezt a pillanatot, amikor Spence-re gondolok.

Arra, hogy a részemmé vált.

– Túl nehéz vagyok – mondja. Elkezd elhúzódni, de én erősebben szorítom, és nem hagyom, hogy legördüljön rólam.

– Dehogy vagy – suttogom, és nagyot nyelek. Az érzelmektől elszorul a torkom, és legszívesebben sírnék. – Ne gyere ki! Még ne.

Egy ideig ott fekszik, engedve a kérésemnek, de végül nem bírja tovább. Amikor kihúzza magát belőlem, az ondó kifolyik, megnedvesíti a combomat és az ágyat alattam, én pedig hirtelen üresnek érzem magam. Kitöltetlennek. Legszívesebben visszaszippantanám az ondóját a hüvelyembe, hogy magammal vihessek belőle egy darabot, amikor hazamegyek, de nem teszem.

Nem akarom, hogy megkérdezze, miért.

– Óvszert kellett volna használnom. – Mellém dől, az oldalára fekszik, benyúl a lábam közé, hogy összeszedje
az ondót.

Rácsapok a kezére, de azonnal megbánom.

– Hagyd csak. Megvagyok.

Dörzsölni kezd, ujjai lassan mozognak fel és le. Gyengéden.

– Véreztél. – Felemeli az ujjait, hogy megmutassa az ondóval keveredett vércsíkokat. – Tényleg szűz voltál.

– Kételkedtél bennem? – A hangom halk. Sértődött.

– Nem igazán – feleli, és teljesen elhúzza a kezét, amikor mérgesen nézek rá. – Ne már, Syl. Hajlamos vagy marhaságokat összehordani.

Megenyhülök. Igaza van.

– De tudod, hogy számomra te vagy az egyetlen – mormolja, és tekintetének őszinte ragyogása letaglóz.

– Miket vagy képes mondani, ha azzal egy lányt az ágyadba csalhatsz – ugratom, hogy oldjam a feszültséget.

Az őszinteséget fájdalom váltja fel, de nem veszek róla tudomást.

– Tetszett, amikor beléd élveztem? – kérdezi, már-már… félénken?

Az én édes, drága Spence-em. Igazi romantikus alkat. Fényes páncélú lovag. Folyton a megmentésemre siet.

De most már semmi sem menthet meg. Még ő sem.

Felvonom a szemöldököm.

– Máskor is volt, hogy beleélveztél a lányba? Csupaszon? Óvszer nélkül?

Lassan megrázza a fejét, és lehajol egy újabb csókra.

– Soha.

– Esküszöl? – Nem engedem, hogy megcsókoljon. A mellkasára teszem a kezem, pont a szaporán dobogó szíve fölé.

– Igen – suttogja az ajkamnak, és becsúsztatja közé a nyelvét, miközben az ujja ismét belém siklik. A puncimmal játszik, az ujja megtalálja a még mindig érzékeny csiklómat, és céda testem azonnal reagál erre a pasira. – Azt akarom, hogy megint elélvezz.

– De olyan fáradt vagyok – elhúzódom kutató ujjai elől, de közben bosszús leszek, hogy így ellököm magamtól.

Ha tehetném, hagynám, hogy egész éjjel dugjon, és újra meg újra elélvezzek a karjában. De ezt nem tehetjük.

Kifutottunk az időből.

Spencer egy szót sem szól, de érzem, hogy ingerült lett. Megül a bőrén, ott rezeg a hangjában, amikor sürgetőn így szól:

– Sylvie. Engedd meg! Tudom, hogy szeretnéd.

– Nem. Nem szeretném. Aludnom kell. – A vállam felett lesek vissza rá, és ügyet sem vetek durcás arcára. Nehéz ellenállni neki, de muszáj lesz. – Nekem ez volt az első, Spencer. Mindenem fáj.

Igazából nem is, de muszáj eltűnnöm innen.

– Jaj, szegénykém. – Már nem vitatkozik velem. Csak odahúz magához, a hátam a hasának simul, izmos karjával átölel, és széles tenyerét a hasamra simítja, hogy ne mozdulhassak. Érzem, hogy a farka a fenekemet böki. Felizgult. Ha nem vigyázok, magával ragad minket a szenvedély, és Spencer megint belém hatol. Egyszerű lenne. Mindig is egyszerűen mentek a dolgok köztünk – aztán egyszer csak már nem. – Hadd hozzak egy mosdókendőt. Letöröllek.

– Nem. – Megrázom a fejem, a hajam az arcát súrolja,
ő pedig félresöpri. – Csak… hadd feküdjek itt, és hadd hunyjam le a szemem. Csak néhány percre.

– Oké. – Megcsókolja a halántékomat, ajka elidőzik ott. Érzem, ahogy mély lélegzetet vesz, mintha az illatomat ízlelgetné, és esküszöm, a szívem majd meghasad.

Kettétörik, és kibuggyan belőle az a sok elfojtott érzelem. És mindenfelé szétfolyik. Elvérezhetnék ebben az ágyban, és meghalhatnék ennek a fiúnak a karjában, és senkinek még csak egy szava sem lenne. Legfőképp nekem. A lehető legédesebb módon öl meg. Végül úgyis bántani fogom, és meggyűlöl. Ezzel kell majd együtt élnem, akár tetszik, akár nem.

Egy szót sem szólok, a lakás csendje egy pillanatra elbódít, és elszenderedem. Hirtelen felriadok, érzésre csak egy perc telt el, de nem tudom, valójában mennyi idő. A szoba sötét. A távolból behallatszik a nagyvárosi forgalom zaja.
A dudálás. A szirénázás.

Mennem kell.

Mozdulatlanul fekszem, és ráhangolódom Spence egyenletes légzésére. Lassú és mély. Az igazak álmát alussza. Mindig is hamar el tudott aludni.

Irigylem ezért.

Óvatosan, hogy meg ne zavarjam, kicsusszanok az ágyból, de mielőtt kimennék, még egyszer visszapillantok rá.

Az oldalán fekszik, a takarót ráhúzta a derekára, a szeme csukva, az ajka elnyílik. Milyen békés. Milyen gyönyörű. Sötétbarna haja a homlokába hullik, és legszívesebben félresimítanám. Megcsókolnám a homlokát. Belélegezném az illatát, ahogyan ő is korábban az enyémet.

Legszívesebben suttogva megvallanám, hogy szeretem.

Egyiket sem teszem, bár még egy darabig elnézegetem, próbálom az emlékezetembe vésni ezt a pillanatot, hogy később bármikor felidézhessem. Aztán kimenekülök a hálószobából, meztelenül végigrohanok a folyosón, be a konyhába, ahol a kabátomat hagytam. Felkapom a földről, sietve belebújok, de belelépek az üvegszilánkokba. Felszisszenek, az ajkamba harapok, hogy ne kiáltsak fel.

Nincs időm rá, hogy szilánkokat szedegessek a talpamból, így csak gyorsan lesöpröm őket. Belebújok a tűsarkú szandálomba, szorosan megkötöm a derekamon a kabátom övét, és megtapogatom a zsebem, hogy benne van-e a mobilom.

Előveszem, megnézem a kijelzőn, mennyi az idő, és összeugrik a gyomrom. Tovább maradtam, mint terveztem.

Anya talán már keres.

Rémület árad szét bennem, figyelmen kívül hagyom a telefonon sorakozó értesítéseket, és visszateszem a készüléket a zsebembe. Kiosonok a lakásból, és lassan becsukom magam mögött az ajtót. A lifttel lemegyek a földszintre, intek a portásnak, akit érkezésemkor lefizettem a kedvenc süteményével, amelyet a közeli sütödében szereztem be, és már kint is vagyok az épületből.

Az évek során épp elégszer látogattam meg Spence-t, hogy a portás felismerjen, de mindig szívesen hozok neki valami finomságot, ha cserébe nem tart fel.

Csak akkor érzem magamban a bátorságot, hogy megnézzem az értesítéseket, amikor már az autóm hátsó ülésén ülök, és hazafelé tartok. Anyától is jött üzenet.

Naná.

Azonnal gyere haza!

Biztosra veszem, hogy tudja, merre jártam, és kivel voltam. Évek óta tűri a Spencerrel való légyottokat, ahogyan ő nevezi, és többnyire elfordította a fejét.

De most már nem. Most már felelősség nehezedik a vállára. Át kell adnia Earl Wainwrightnak a tökéletes kis szűz menyasszonyt.

Ajkam gonosz mosolyra húzódik.

Hoppá!

Úgy tűnik, a tervének ebbe a részébe belerondítottam.

MÁSODIK FEJEZET

Sylvie

A jelen

Nem akartam lerészegedni a bátyám esküvője előtt. Nem igazán.

De amikor az új legjobb barátom, Clifford Von Worth megjelent a Park Avenue-i lakásomban egy jókora üveg Pinnacle vodkával, azonnal tudtam, hogy bajban vagyok. Cliff magasba tartotta az üveget, amint belépett az ajtón, én pedig hunyorogva néztem a címkét, és eltátottam a szám a meglepetéstől.

– Tényleg az van rá írva, hogy Pina kell vodka? – kérdezem.

Cliff felnevet, és becsukja maga mögött az ajtót.

– Ne már, Sylvie, mintha vennék Pina kell vodkát. Azt sem tudom, mihez kezdenék egy igazival.

Cliff is abban az épületben lakik, ahová a férjemmel az esküvőnk után beköltöztünk. Azonnal jó barátok lettünk, különösen úgy, hogy Earl mindig üzleti úton volt. Ó, a férjem szerette volna, ha vele tartok, hogy mutogathassa a tökéletes kis feleségét, aki alig töltötte be a huszadik életévét. Igazi kis biodíszlet, mi? De betegséget színleltem – ami könnyen ment, ezt a szerepet megszoktam, hiszen éveken át valóban sokat betegeskedtem –, és Earl megengedte, hogy otthon maradjak.

A drága barátommal, Cliff-fel.

– Áruld el az igazat, Cliffy! Sosem érintettél meg még pinát? Soha? – kérdezem, ahogy Cliff utánam jön a tágas nappali sarkában terpeszkedő bárpulthoz.

– Sosem értem nőhöz szexuális értelemben. – Amint a pult mögött vagyok, Cliff felé fordulok, épp időben, hogy lássam, ahogy borzongást színlel a puszta gondolatra is.

– Úgy teszel, mintha ez lenne a világon a legundorítóbb dolog. – Fogok két felespoharat, míg Cliff kinyitja az üveget, majd mindkettőnknek tölt az italból.

– Az is. A vagina olyan undi. – Felemeli a poharát, koccintunk, majd mindketten hátradöntjük a fejünket, és egyetlen korttyal eltüntetjük a vodkát. – A nők nem az én világom, tudod jól.

– A pénisz is undi. Mindent összecsöpög. A legváratlanabb pillanatokban lő ki. – Lenyalom a vodkát az ajkamról, és még egyet töltök magamnak. Ezért szeretem Cliff társaságát. Biztonságos. A barátságon túl nulla elvárása van, és nem akar együtt lenni egy nővel, szóval semmilyen szexuális közeledés nem fordulhat elő. Ráadásul sosem versengünk egymással semmiért. – Csak arra gondoltam, hogy esetleg… nem is tudom… mondjuk, gimiben megujjaztál egy lányt vad csókolózás közben?

A grimasza szinte már komikus.

– Undorító. Soha nem tennék ilyet.

Nevetve megint töltök magamnak egy adag vodkát, ügyet sem vetve Cliff aggódó tekintetére, amikor hátradöntöm a fejem, és már csúszik is le a torkomon a selymes ital.

– Tudod, imádnád Monty barátomat.

– Milyen Monty? – Cliff hangos koppanással teszi le a poharát, és elkerekedik a szeme. – Na várj! Montgomery Michaelsről beszélsz?

Bólintok, majd elveszem a poharát, és újratöltöm.

– A családunk kedves barátja. És ott lesz az esküvőn.

– Szent ég, ez komoly? Miért nem mondtad előbb? Ó, meseszép pasas. – Cliff megrázza a fejét, amikor odanyújtom felé a teli poharat. – Nem részegedhetek le. Muszáj észnél lennem, amikor életemben először találkozom Montyval.

Vállat vonok, megiszom a vodkáját, és csettintek a nyelvemmel.

– Bemutatlak neki.

– Helyes. – Kiveszi a kezemből a poharat. – Sylvie, drágám, kérlek, ne igyál ennyit. Nem akarsz hülyét csinálni magadból a bátyád esküvőjén, igaz?

– Nem igazán érdekel. Úgyis mindenki azt várja, hogy hülyén fogok viselkedni. – Felkapom a poharamat, újratöltöm, és megiszom, mielőtt Cliff megakadályozhatna. – Különben is, bárki is figyelne rám? Kétlem. Végül is ez Whit és Summer esküvője. Mindenki őket fogja bámulni. Annyira gyönyörűek együtt.

Elhallgatok, utálom, hogy féltékeny némbernek tűnök, de persze talán az is vagyok. És okkal.

Whit miért házasodhat össze élete szerelmével, amikor nekem egy vénemberhez kellett feleségül mennem? Még csak nagy esküvőm sem volt – Earllel bementünk az anyakönyvi hivatalba, és összeházasodtunk. Sietős esketési szertartás egy kamupárnak, gondolom.

Nem mintha nagy esküvőt szerettem volna Earllel. Ennyit egy elszalasztott lehetőségről.

– Most hogy jöttök ki Summerrel? – kérdezi Cliff komoran. Mindent tud arról, mi történt köztünk Summerrel.

Nos, jobbára.

– Megvagyunk. – Megvonom a vállam, és felnevetek, bár a nevetésem üresen kong.

Ami a barátságunkat illeti Summerrel, mindig így érzem magam.

Üresnek.

Vajon újra őszinte lesz hozzám valaha is? Valamennyire helyrejött a kapcsolatunk, miután annyi évvel ezelőtt elárultam. Amikor fiatal voltam és buta, és anyám befolyása alatt álltam. Tele bizonytalansággal és bizalmatlansággal.

Még mindig ilyen vagyok, leszámítva anyám befolyását.

Hála istennek!

– Ha te mondod. – Cliff arckifejezése egészen másról árulkodik. – És hidd el, az összes meghívott vendég, aki ma ott lesz, igenis figyelni fog téged. Ez az első nyilvános megjelenésed a történtek után, igazam van?

– Hivatalos minőségben? Igen. – Nem igazán járok el otthonról. Már nem. Kis remete vagyok, meghúzom magam a menő lakásomban, totál egyedül. Nekem így jobb.

Eljárkálni, bulizni… az kísértéshez vezet. Olyasmikhez, amiknek a közelébe sem mehetek. Amiket nem tehetek meg.

– Ebben akarsz elmenni az esküvőre? – Cliff hangja kiránt a gondolataim hálójából.

Lepillantok a szigorú szabású tintafekete ruhámra, amelyet Lancaster nagymama archívumában találtam. Igen, a családom archiválja, katalogizálja a ruhákat, mintha múzeumi darabok lennének, de a mi pénzünkkel ez okos húzás. A legtöbb általunk megvásárolt ruha később ikonikus lesz. Sőt, történelmi.

– Mi a baj vele?

– Az, hogy fekete.

– Gyászolok.

– Drágám, nem vehetsz fel feketét egy délutáni esküvőre.

– Ki szerint?

Cliff elengedi a kérdést a füle mellett.

– Tavaszi esküvőn semmiképp. Úgy fogsz kinézni, mint egy kis sötét viharfelhő.

– Mindenki más meg úgy, mint egy húsvéti tojás. Én leszek az egyetlen, aki leheletnyi kifinomultsággal jelenik meg, mármint a menyasszonyon kívül. – Iszom még egy kis vodkát. Az alkohol kellemesen zizeg az ereimben, és egészen átmelegít. Ellazulok. Felengedek. Bármelyik pillanatban képes lennék lerogyni a földre, és ott helyben elaludni. Cliff nem akadályozza meg, hogy igyak, de aranybarna szeméből kiolvasom a rosszallást.

Jobb, ha figyelmen kívül hagyom.

– Nem telt el már elég hosszú idő? Mármint a kötelező gyászból? – Barátom aggódó tekintete és hangja elgondolkodtat.

Sóhaj szakad ki belőlem, rátenyerelek a bárpultra, és megmarkolom a márványlap szélét.

– Sosem lesz elég hosszú.

– Semmi értelme gyászolni egy olyan férfit, akit nem is szerettél…

– Számodra – vágok a szavába. – De számomra? Továbbra is gyászolnom kell, mert nem szerettem, Cliff. Hagytam meghalni. Legalább ennyi tiszteletet megérdemel tőlem.

Nem reagál a „hagytam meghalni” megjegyzésemre, mert Cliff nem hiszi el. Vagyis inkább meg sem hallja, mert ha igen, akkor – most az egyszer – rájönne, hogy az igazat mondom.

Az én hibám, hogy Earl meghalt. És a soványka tiszteletemnél többet érdemel, de én is ember vagyok, csak ennyi telik tőlem.

– Nem mehetsz feketében a bátyád esküvőjére – jelenti ki Cliff olyan határozottan, hogy egy pillanatra meglepődöm.

És hajlandó is vagyok egyetérteni vele.

– Még mindig nem értem, miért nem veszel részt az előkészületekben. Mégiscsak a bátyád, de így csak vendég vagy. A saját családod birtokán. – Cliff a fejét rázza. – Nem logikus.

– Nekem logikus – mondom elhaló hangon. Semmilyen szerepet nem akartam vállalni Whit és Summer esküvőjének szervezésében, mert, először is, nem igazán érdemlem meg, másodszor, nem akarom megkockáztatni, hogy muszáj legyen időt töltenem anyám társaságában. Ezt ki is fejtettem a bátyámnak, és bár felkavarta, hogy nem akarok részt vállalni, megértette az érveimet.

Anya is ott lesz. Esélytelen, hogy ne botlanánk egymásba. Minden tőlem telhetőt megteszek majd, hogy ne vegyek róla tudomást, és remélem, ha összefutunk is, az gyors és fájdalommentes lesz. Felőlem aztán hiányolhatják mások a részvételemet, nem érdekel. Önvédő üzemmódba kapcsoltam.

– Gyere! – Cliff kézen fog, és kivonszol a bárpult mögül, el az én drága barátomtól, a Pina kell vodkától. Engedelmesen lépdelek utána, ahogy behúz a hálószobába, amely régen Earlé volt, de most már az enyém.

Sötét van odabent, a mélykék függönyök behúzva. Cliff elengedi a kezem, odamasírozik az ablakhoz, megnyomja a gombot, és a függöny automatikusan szétnyílik, lassan, fokozatosan beengedve a napfényt. Alattunk elterül a város. A magas épületek, az ablakaik megcsillannak a fényben.

Szemem elé kapom a kezem, és felszisszenek.

– Túl éles a fény.

– Szent ég, te egy kibaszott vámpír vagy – mondja derűsen, majd elindul a gardróbszoba felé. A hálószoba teljes bútorzatát megtartottam, és még mindig érezni Earl illatát, amiről eszembe jut, hogy meg kell szabadulnom a holmiktól.

Semmi szükségem rá, hogy minden a halott férjemre emlékeztessen. Valószínűleg el kellene adnom ezt a lakást, de hová mehetnék? Nem akarok apámhoz költözni. Anyámhoz pedig képtelen lennék.

Egyelőre be kell érnem ezzel a lakással.

Amint Earlt végső nyugalomra helyeztük, felkértem valakit, hogy tervezze át a gardróbot. A férjem összes ruháját eladományoztam, mielőtt beköltöztettem volna hatalmas gyűjteményemet.

Ó, a gyerekei mérgesek voltak rám. Esélyt sem adtam nekik, hogy mindent átválogassanak, de úgysem kellene nekik. Mi van, ha találnak valamit? Egy apró jelet Earl nadrágjában vagy zakójában.

Ezt nem kockáztathattam meg.

Különben is, a gyerekei csak haragudni akartak rám, és meg is értem, miért. Könnyű célpont vagyok. A vadonatúj, sokkal fiatalabb feleség. Az anyjuk meghalt, és számukra pária vagyok. Mindnyájuknál fiatalabb, és biztos vagyok benne, hogy ezt visszataszítónak találták.

Na mindegy. Egyetlen dolgot nem foghattak rám, hogy Earl pénze érdekelt volna. Tisztességes piaci árat fizettem nekik a lakásért. Hagytam, hogy összevesszenek az apjuk bankszámláin lévő pénzen, pedig Earl a végrendeletében egyenlően elosztotta négyük között. Bár összeházasodtunk, nem vett be a végrendeletébe, szóval nem igazán volt beleszólásom a dologba.

Nem érdekelt. A mai napig nem érdekel.

– Te meg mit művelsz? – Belépek a gardróbszobába, kissé dülöngélek. A falra tenyerelve támasztom meg magamat.
– Szent ég, egy másik ruhát keresel nekem, ugye?

– Muszáj, tekintve, hogy olyan ruhában akarnál megjelenni, amit a nagyid viselt volna az ötvenes években. – Cliff le sem tagadhatná a megvetését, az arcára van írva. – Mintha maga Christian Dior tervezte volna 1952-ben.

Végigmérem a Dior ruhát, amit viselek, majd Cliff szemébe nézek.

– Honnan tudtad?

– Divatszakértő vagyok, drágám. Hogy mersz kételkedni bennem? – Elkezdi sorra venni a vállfákon lógó ruhákat, és az orra alatt morogva megjegyzéseket tesz mindegyikre. Túl rózsaszín. Túl kihívó. Túl sok. Túl kevés.

Egy szót sem szólok, mint rendszerint. Ehelyett végigsimítom a ruhám elejét, végighúzom ujjaimat a középen futó gombsoron.

– Tényleg a nagymamámé volt ez a ruha.

– Tudtam! – vágja rá Cliff önelégülten. – Ő is ilyen pici volt, mint te?

– Kisebb. Szerintem az ötvenes években a gazdag nők nem is ettek. – Megérintem az övet a derekamon.

– Barbituráton éltek, hogy mindig a lehető legjobban nézzenek ki, és mindig vidámak legyenek. Szent ég, bárcsak akkor éltem volna! Csontsovány szépség lettem volna, aki egy falatot sem eszik, és minden estéjét Andy Warhollal tölti a Factoryban