részlet

Budapest, 2021

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Karen Swan: The Rome Affair

Copyright © Karen Swan, 2017

Hungarian translation © Alföldi Zsófia, 2021
© XXI. Század Kiadó, 2021

Borítóterv © Pan Macmillan Art Department
borítófotók © Shutterstock

ISBN 978 615 612 231 5

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna
Szerkesztette Laik Eszter
Korrektúra Harrach Judit

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Wolnak,
mert valójában ő írta ezt a könyvet.

Előszó

Róma, 1989 novembere

– Drágám!

Bekopogott az ajtón, a fülét hegyezve figyelte a felesége megszokott neszeit a lakosztályból – a víz csobogását a fürdőszobában, a ruhásszekrény halk kattanását, amikor kinyitja, aztán becsukja az ajtaját, a nő halk dudorászását öltözködés közben.

– Elena?

Várt egy kicsit, azután bement. A függönyöket elhúzták, az éjjeli lámpák égtek, az ágyon kis horpadás jelezte, hol feküdt Elena, a párnák még kissé gyűröttek voltak a korábbi szunyókálástól.

A férfi mosolygott magában, és újra az ajtó felé indult – de megakadt a szeme valamin, amit kifejezetten azért hagytak ott, hogy valaki észrevegye. Távozás helyett odalépett az öltözőasztalkához, és felvette. A gyűrű még meleg volt Elena bőrétől. A férfi végigsimított a hüvelykujjával a gyémánton, aztán az ajkához emelte, és könnyedén megcsókolta. Az asszony nyilván elfelejtette felvenni fürdés után, gondolta, a zsebébe süllyesztette, a könyvtárba indult, hogy ott keresse legközelebb.

Biztosan ott…

A kis fehér cédula a gyűrűtartó tálka alatt rejtőzött. Talán észre sem vette volna, de a vastag kristály felnagyította a kézírást, amit ezer közül is felismert volna. Kitépte a cetlit a rejtekhelyéről, zihálva elolvasta, és megértette.

Futásnak eredt.

Első fejezet

Róma, 2017 júliusa

– „Borostyánsárga fények és verebek.” Ezt írta – mondta Matteo, és visszatette a mobilt az asztalra.

– Ezt szereted legjobban ebben a városban? – kérdezte hitetlenkedve Alessandra.

– Több lájkot kaptam rá, mint bármelyik másik posztomra – nevetett Cesca, és a csillagok felé tárta a tenyerét. – Mit mondhatnék?

– Az biztos, hogy a legtöbben a Colosseumot, a Fórumot vagy a Pantheont mondták volna – jegyezte meg kényszeredetten Alé. – Talán esélyesek még az utcai árusok, akik a Spanyol lépcsőnél rózsát árulnak, de nem a tányérokról guberáló kis barna madarak.

– A legtöbb embernek nincs fantáziája. Én nem vagyok hajlandó klisékben gondolkodni. Talán ezért is kedvelik olyan sokan a kis blogomat.

– Nem sokáig lesz kicsi – mondta Matteo. – Olyan gyorsan nő a követőid száma, hogy hamarosan hirdetők kopogtatnak majd az ajtódon, és abban van a nagy pénz.

– Tényleg? Nos, ha igyekeznek… – vágott vissza Cesca.

Igazság szerint a „Római kalandok” – az online tiszteletadás az ókori világ, a pecorino sajt és a dolce vita hazája előtt – valamilyen közös, érzékeny pont elevenére tapintott, és a lányt felvillanyozta és meghökkentette a blog növekvő népszerűsége. Amióta közzétette az első tapogatózó bejegyzést, azóta rátalált a hangjára. Mindenről elmélkedett, az Aventinus-dombról származó lépesméztől a kedvenc vintázs üzletekig, és megosztotta a napi munkáját jelentő idegenvezetések anekdotáit is.

Guido elvigyorodott, napbarnított kobakja fénylett az aranyszínű lámpások alatt.

– Legalább már értem, miért nem tudtad ugyanúgy folytatni. Nem lehet elvárni, hogy valaki, aki szerint Rómát a fényei határozzák meg, az angol bíróságok sivár világában dolgozzon.

– Köszönöm, Guido – mondta Cesca, és felemelte a poharát. – Erre inni kell.

A többiek követték a példáját, felhajtották a grappát, az olasz törkölypálinkát, és mosolyogva dőltek hátra a széken. Újabb gyönyörű este végére értek, a forró levegő bágyadt volt, akár az álmos szemhéj, a jázmin illata púderként vonta be a levegőt. Jól belakmároztak a tésztás és halas fogásokból. A kerthelyiség valamennyi asztala foglalt volt. Tíz óra elmúlt, de ez Rómában még korainak számított, még Cescának is.

– Most mit csináljunk? Menjünk Zizihez? – vetette fel Alé, és hátradőlt a széken. Lófarokba fogta fekete fürtjeit, karcsú, meztelen karja kilátszott a khaki mellényéből. – Ma este az a zenekar játszik. Tudod, amelyiket júniusban a Rock in Rome-ban láttuk.

– A dögös szólóénekessel? – kérdezte Matteo izgatottan, mint mindig, amikor vonzó nő került szóba.

– Szerintem is dögös volt – nevetett Alé, és elengedte a haját, ami a vállára zúdult. – De őszinte leszek, nem gondoltam volna, hogy neked bejön a szakáll.

Mindenki kuncogott, Matteo pedig lehajtotta a fejét, pár szalvéta repült felé.

– Azt hittem, hogy akiről beszélsz…

– Tudom, a három lánytestvér.

– Én benne vagyok, menjünk a Zizibe – egyezett bele Guido. Ő viszont odavolt a szakállasokért.

– Sajnálom, de rám ne számítsatok – mondta Cesca, és felvette a lába előtt heverő táskát. – Reggel hatkor csoportom van, úgyhogy ötkor kelek.

– Ez annyira unalmas – ráncolta a szemöldökét Alé, és nézte, hogy Cesca kiveszi a számlát a tálkából, kiszámolja a részét, és közben némán mozog az ajka.

– Ne is mondd! – forgatta a szemét Cesca. – De sajnos a lakbér nem fizeti ki önmagát.

Alé rosszallóan fújtatott.

– Hihetetlen, hogy nem fizetik neked a lakbért! – élcelődött, majd kacér, ráérős mosollyal nézett a pincérre, aki újabb kör gyomorkeserűt hozott.

– Hát, köszi. Viszont szerintem elbűvölő a lakás. Látnod kéne, mit kapsz ugyanennyiért Londonban. Itt legalább minden… – töprengett erősen Cesca. – Hogy is mondják, hogy „régies”? Tudjátok, amikor valami kicsi, aranyos és öreg.

Mindannyian kórusban vágták rá olaszul.

– Igen, az – bólintott. Kutatott az erszényében, és arra gondolt, bárcsak feleannyira jól tudna olaszul, mint amennyire a többiek angolul. Talán fejlődhetne, ha ragaszkodnának hozzá, hogy olaszul beszéljenek vele, de gyanította, hogy akkor nem nevetnének ennyit, és jóval kevesebbet szórakoznának.

– De azt mondtad, hogy alvás közben egy csótány futott át az arcodon – emlékeztette borzongva Alé.

– Csak egyszer. És az még a legelső héten volt. Azt hiszem, mostanra elijesztettem őket.

– És ha átmész a szobán, pislákolnak a lámpák – tette hozzá Matteo. – A tévékészüléked pedig valószínűleg az egyetlen működő fekete-fehér tévé az országban.

– Egész Európában – javította ki Guido.

– Pontosan – nézett rá Matteo.

– És istállószag van – ráncolta az orrát Alé.

– Ez egy illatosított gyertya segítségével könnyen orvosolható, és elárulom neked, hogy az én fekete-fehér tévém mindenki szerint egy formatervezési állásfoglalás. Akár Guido számára a kézműves sör és a hippis szakáll – tette hozzá széles mosollyal, aztán szeretetteljesen végigsimított az említett szakállon, mintha Guido egy ír terrier lett volna. Amióta ismerte, a férfi mindig is szakállas volt, és el sem tudta képzelni csupasz arccal. Olyan lett volna, mintha meztelenül látta volna.

– Ráadásul kád is van benne…

– Fúj! – grimaszolt Matteo. – Miért vannak oda az angolok azért, hogy a saját piszkos levükben heverésszenek?

– Mert kellemes. Szívesen megnézném, hogy vészelsz át egy angol telet. Az egyetemen néha a kádfürdő volt az egyetlen lehetőség az átmelegedésre. – Nagy levegőt vett, látta a többiek széles vigyorát. Élvezték, hogy heccelhetik. – Nem mintha ti akkora luxusban élnétek – biggyesztette le az ajkát, és a többiek hangos nevetésben törtek ki.

– Maradj! Legalább még egy italra – esedezett Alé.

– Tényleg nem megy – válaszolt Cesca, és mindenkit végigpuszilt. – Az utóbbi időben sokszor feszítettem túl a húrt, és tudjátok, milyen vagyok reggelenként.

– Bárcsak tudnánk – nevetgélt Matteo, miközben megdörzsölte a karját, és megmutatta imponáló izmait.

– Javíthatatlan vagy – mosolygott Cesca. – De szükségem van erre a munkára. Kilyukadt a cipőm a sok gyaloglástól, és nem tudok újat venni. – Bizonyítékként felemelte a lábát, és megmutatta sárga Converse cipője elnyűtt vásznát.

– Azt viszont szemlátomást megengedheted magadnak, hogy bort igyál a vacsorához – mondta Guido, és megbillentette a hozzá legközelebb álló borosüveget.

– Nyilván. Vannak prioritások, bébi – tréfált a lány.

– És én még azt hittem, hogy a cipőd is köztük van – nézett Matteo a lábára. – Minden más ruhád szétesik.

– Hékás! Csak mert neked nincs szemed a vintázs darabokhoz – vágott vissza Alé szolidárisan. – Szerinted minden szemét, ami nem vadiúj Gucci.

Matteo pillantása félreérthetetlenül a lyukra tapadt Cesca fehér, Edward korabeli vászon ingvállának az oldalán. A lány eltakarta a kezével.

– Megtetszett, ez minden – nevetett Cesca, és felvette a (kétségkívül molyrágta) szalmakalapot a szék támlájáról. A fejébe nyomta, és puszit fújt mindenkinek. – Viszlát, amigos. Ti vagytok a legjobbak. Hívjatok fel! – mosolygott, aztán integetve elsétált, és a barátai hangja máris beleolvadt az étterem halk zsivajába, miközben újrakezdték a beszélgetést a klubról.

Nem volt hosszú az út hazáig. Rómában semmi semmitől nem esett messze. Átment a Piazza San Cosimatón, ahol a piaci standok leláncolva sorakoztak a reggeli nyitásig, belépett a keskeny utcák kanyargó labirintusába. Az épületeket eltakarták a jázminnal és borostyánnal befuttatott homlokzatok. Mindenhol sokan nyüzsögtek, asztalok álltak közvetlenül a falak mentén, hogy elférjenek az elhaladó reptéri limuzinok, robogók parkoltak tömött sorokban, mint a dominók, a nyitott ablakokon át zene fodrozódott.

Cesca lakása a Centro Storicón állt, a Piazza Navona és a Campo de’ Fiori közötti, kanyargós utcákban rejtőző lakónegyedben. Talán nem volt olyan divatos környék, mint a barátai lakóhelye a trendi Trasteverén – ahol művészek, rajzolók és hippik lazultak az éjszakai bárokban és népszerű éttermekben –, és talán egyedül neki volt köszönhető, hogy a lakók átlagéletkora csak negyven év körül járt, de a központi fekvésű lakáshoz közel volt a munkahelye. Az utóbbi időben annyit gyalogolt a megélhetéséért, hogy a legkevésbé sem hiányzott neki egy újabb túra a hazajutáshoz

Egyébként is mindig kilógott a tömegből, és a legkevésbé sem azért, mert tetőtől talpig régies ruhákban virított. Kamaszként Patti Smitht és Carly Simont hallgatott, amikor mindenki más a McFly-ra sírt. Korán elfogadta göndör, vörösesszőke (na jó, gyömbérszínű) sörényét, amely ellenállt a hajkiegyenesítésnek, és százötvenöt centis magasságával már akkor kilógott a tornasorból. Szóval igen, lehet, hogy a lakása poloskás, és furfangosan működik az elektromosság, viszont eredeti, 1960-ból való türkizkék csempe díszelgett a konyhában, és bádogkád. Az apró tetőterasz – alig nagyobb egy asztalnál – a háztetőkre nézett, és nem kevesebb mint hét templomtoronyra (szerette nézni a vasárnap reggel egymástól függetlenül ringó harangokat). És ami talán a legjobb, hogy a lakás egy apró és csöndes tér egyik oldalán helyezkedett el, amely a nyüzsgő Piazza Angelicáról nyílt, és mindent megtalált ott, amire szüksége volt. Az egyik sarkon egy hangulatos olasz vendéglő, vele szemben egy pizzéria, a lakása mellett pedig Róma legjobb péksége. A vendéglő egyik szélén lombos fügefa állt, a tér kellős közepén öreg olajfa, melynek az ágai úgy ringatóztak a szélben, mint a hawaii táncosok. Amikor először meglátta a helyet, azonnal otthon érezte magát.

Helyenként terek nyíltak a keskeny, hosszirányú utcákból, amelyeken végigsétált, ilyenkor a szeme elé tárult az ég téglalap alakú szelete, és a holdfény ezüsttel vonta be az alvó utcákat. Cesca halkan lépkedett a macskaköveken a rongyos Converse-ben, fejben már a másnapi városnézésen járt, és gondolatai a történetek körül forogtak, amelyeket el kellett mondania, ha jól akarta végezni a munkáját. Még mindig az újdonság erejével hatott rá, hogy itt volt, és ezt csinálta. A régi élete távoli álomnak tűnt csupán, mint egy sztori, amit valaki másról mesélnek, mintha nem is vele történt volna.

Befordult a kis térre, a Piazzetta Palombellára, elhaladt az Osteria Antico mellett, amely mindig tele volt, pedig nem lehetett előre asztalt foglalni, és nem kínált ételspecialitásokat. Étlapja sem volt – azt tálalták fel, amit Signor Accardo épp főzött és a felesége felszolgált. Amikor Cesca elballagott a vendéglő mellett, üdvözlésképpen intett Signora Accardónak, aki a tőle megszokott hosszú, fekete kötényt viselte, és épp a tányérokat vitte vissza a konyhába.

A tér túloldalán Franco pizzázója előtt szokás szerint sor állt. A sorban állók hangosan beszélgettek, ujjongtak és kiáltoztak, miközben a pizzasütő lendületes és akrobatikus mozdulataitól a tészta a levegőbe emelkedett, majd aláhullott, és a fatüzelésű kemence lángjai kíméletlen fényt ontottak az utcára. A tulajdonos, Franco Luciano harmadik generációs pizzaiolo volt, most a hat fia folytatta a szakmát, és ugyanúgy hozzátartoztak a pizzéria vonzerejéhez, mint Luciano híres tésztája. A konyhában nehéz volt őket megkülönböztetni. Mindegyiknek rakoncátlan fekete haja, fehér fogsora, barna szeme és olajbarna bőre volt, ugyanúgy öltöztek, kiabáltak és vadul gesztikuláltak, miközben taszigálták és kerülgették egymást. Cesca úgy döntött, előbb lesz az olasz nyelv mestere, minthogy megtanulja a nevüket. Ösztönösen végezték a munkájukat, és fürge szakértelemmel kezelték a háromméteres kemencelapátot. Cesca, amíg ide nem jött, és nem látta, milyen művészi tehetséggel dagasztottak, dobálták, forgatták és nyújtották a tésztaalapot, és hogy dudorodott közben a bicepszük a szűk fehér pólóban, soha nem gondolta volna, hogy a pizzakészítés ilyen virtuozitást igényel.

Franco legidősebb fia, Ricci észrevette őt, miközben kivette az egyik rekeszt, a lány pedig visszaintett, és hálás volt az új szomszédai befogadó kedvességéért.

Felment a lakásához vezető oldallépcsőn, óvatosan kerülgette a cserepes muskátlikat, amelyeket Signora Dutti, a földszinten lakó özvegy főbérlő minden lépcsőre elhelyezett. Az elmúlt hét hónapban Cesca minden reggel arra ébredt, hogy pontban hét óra negyven perckor az asszony a lépcsőt söprögeti, felveszi és leteszi a virágcserepeket. Ez a reggelihez használt porcelán csörömpölésének olasz megfelelője volt.

A lakás hűvös volt, és sötét, a régi, csipkés kézimunka-függönyök ernyedten, békésen lógtak az ablak előtt. Cesca kinyitotta a zsalugátereket, beengedte a susogó szellőt, amely felkavarta a mozdulatlan levegőt. A terrakotta csempés padló jó érzést keltett a talpa alatt, amikor kibújt a Converse tornacipőből, és halkan átlépdelt az egyterű nappalin a sötét, aprócska konyhába. Töltött magának egy pohár vizet, felvágott és tálkára tett egy őszibarackot. Bekapcsolta a tévét, és addig váltogatta a csatornákat, míg talált egy régi, felújított Montalbano felügyelő-sorozatot, aztán a fürdőszobába ment, és megengedte a fürdővizet. Hiába gúnyolódtak a barátai, ez volt az esti rituáléja.

A kanapé szélén ülve lassan elmajszolta a barackot, közben csöndben nézte a lövöldözést, amíg a háttérben a kádnak csapódó víz hangja nem jelezte a megfelelő szintet. Hallás után meg tudta állapítani, mikor telt meg a kád, és mikor kellett elzárnia a vizet.

Már csak a barackmag maradt a tálkán, visszavitte a konyhába, kiöblítette a tányért, és a szemeteszsákba dobta a szemetet. Óvatosan felemelte a zacskót, tudta, hogy az előző napi müzlistálkában több tej maradt, mint gondolta, mielőtt kikaparta a maradékot. A bejárati ajtóhoz sietett, vékony bicepsze megfeszült, miközben megtartotta a zsákot. Visszabújt a cipőjébe, de csak az elejébe, hogy ne kelljen kibontania a fűzőt. Megfordult, és – bizony – terjedelmes tejcseppeket vett észre a háta mögött a kövön. Bosszúsan kifújta a levegőt, és gyorsan lecsoszogott a lépcsőn. A szemeteszsák aljával feldöntötte az egyik cserepet, ami oldalra dőlt, és némi virágföld a lépcsőre ömlött, mire elkáromkodta magát.

Balra fordult, bement az épület és a pékség közti kis sikátorba, felemelte a hatalmas kuka tetejét, és be akarta lendíteni a szemeteszsákot, közben automatikusan visszatartotta a lélegzetét, mert a bűz mindig rettenetes volt.

Ekkor észrevett valamit a többi zsák tetején. A homlokát ráncolva letette a saját zsákját a lábához, benyúlt, és kihúzott egy táskát. Vadonatújnak és drágának tűnt. Kis, halványszürke bőrretikül volt, merev oldalakkal, a varrásoknál huroköltésekkel. Cesca nem volt nagy divatszakértő, de még ő is látta bambuszcsatjáról, hogy Gucci. (A régi tárgyalótermekben a tekintélyt kifejező szentháromság – Gucci, Prada vagy Céline – szinte elválaszthatatlanul hozzátartozott az ügyvédekhez. Ez volt a siker fokmérője, amikor az olyan mutatókat, mint az óra, az öltöny vagy a kéthetenkénti Hersheson hajfestés eltakarta a paróka és a talár.) Cesca végighúzta a hüvelykujját a táska anyagán – rugalmas, hajlékony báránybőr. Nem tűnt hamisnak, és a szaga is igazi volt. Megszimatolgatta, élvezte a bőr gazdag illatát. Mi a fenét keres ez itt?

Azonnal rájött, hogy mit. Megfeledkezett a hatalmas, szivárgó szemeteszsákról a lábánál, és kinyitotta a táskát. Az övétől eltérően, amelyben teljes zűrzavar uralkodott, ez a táska szinte bosszantóan tartózkodó volt – egy hajkefe (egyetlen hajszál sem volt benne), Chanel Les Beiges púderdoboz, Annick Goutal miniatűr parfümösüveg és számos, ezüst pénzcsipesszel összefogott névjegykártya lapult benne… Főleg az volt figyelemre méltó, ami nem volt benne – sem pénztárca, sem telefon. A tolvaj nyilván fogta a táskát, kivette, amire szüksége volt, és az első adandó alkalommal elhajította; az terhelő bizonyíték lett volna, ha megállítják.

Készpénz vagy hitelkártya nélkül is úgy ezer eurót érhetett a táska. Így, azonosító okmányok nélkül, nem volt rá lehetősége, hogy visszaadja a tulajdonosának. Azon tűnődött, mit csináljon. Vajon a rendőrség tehet valamit, vagy a megtaláló megtarthatja? Nem mintha valaha is viselt volna ilyesmit. Ránézésre olyasvalakihez tartozhatott, aki naponta beszáríttatja a haját, a manikűrt a civilizáció egyik tartópillérének tekinti, és gyémántot visel a reggelihez. Talán el kéne adnia? Szüksége lenne a pénzre, és…

Hirtelen eszébe jutott valami. Hátha van a táskának gyártási sorozatszáma, mint a Rolexeknek, vagy az autóknak. Olyasmi, amiből meg lehet állapítani a tulajdonosát. Az ügyvédi kamaránál, ahol korábban dolgozott, az egyik üzlettársnak volt egy Hermès Birkin táskája, és tartozott hozzá egy kis címke különböző hitelesítő számokkal. Ha ebben a táskában is van valami hasonló, akkor vissza tudja adni a jogos tulajdonosának: ez a megoldás jobban illett hozzá, mint hogy hasznot húzzon valakinek a balszerencséjéből.

Kinyitotta az oldalzseb cipzárját. Kívülről üresnek tűnt, de volt benne valami. Elővett egy kis, kék, zárt borítékot, a szélei már kidörzsölődtek és elkoptak, és az elején elegáns kézírással egy női név állt: Elena.

Cesca beharapta az ajkát. Most akkor ez a tulajdonos neve, vagy annak a személynek, akinek írt?

– Buona notte, Cesca.

Felnézett, Signora Dutti épp az ajtaja előtt locsolta a rengeteg virágot. Most, hogy a nappali hőség már nem perzselte a leveleket, inni adott a növénykéinek. Ugyanazt a tengerészkék otthonkát viselte, amit mindig, a lábán Scholl papucs, apró hajcsavaróit hajháló tartotta a helyén a másnapi frizurához.

– Buona notte, Signora – mosolygott Cesca, és szórakozottan, a táskával a kezében integetett. A főbérlő szeme azonnal megakadt rajta – a minősége és magától értetődő értéke még így, messziről is nyilvánvaló volt, még egy ilyen idős, gyengén látó asszony számára is.

– Ó! – ugrott oda hozzá Cesca. – Ezt most találtam a kukában.

Signora Dutti a fejét csóválta.

– Tolvajok. – Letette a locsolókannát, és elvette Cescától a felé nyújtott táskát. A sima, világos anyag éles ellentétben állt a főbérlő ráncos, májfoltos bőrével.

– Igen, sajnos minden értéket kivettek belőle – pénztárcát, mobilt… De a táska elég drága darabnak tűnik, biztosan hiányzik valakinek. És ezt találtam benne. – Felmutatta a levelet.

Signora Dutti meglátta a borítékra írt nevet, és megváltozott az arckifejezése.

– Gondolom, nem tudja, ki az az Elena – ráncolta az orrát Cesca. – Mármint tudom, hogy ez olyan, mintha… – Elhallgatott, látta az idős nő arckifejezését. Elégedett volt. – Vagy mégis?

Signora Dutti bólintott, nagyon lassan felemelte a karját, kinyújtotta a mutatóujját, és a világoskék palazzóra mutatott a tér túloldalán. A zsalugátereket halvány zabpehelyszínűre festették, mind a huszonnégyet – a négy szint mindegyikén hatot. Az épület homlokzata nem közvetlenül a kis térre nézett, inkább csak a jobb oldala. A főbejáratot a sarkon túl, a Piazza Angelica felől lehetett megközelíteni. Cesca hét hónapja lakott itt, de még senkit sem látott kijönni onnan vagy bemenni oda. A zsaluk – legalábbis ezen az oldalon – mindig zárva voltak.

– Ott lakik?

Signora Dutti fekete szemében kifürkészhetetlen kifejezéssel bólintott.

– Ott.

Második fejezet

A háta mögött, a sápadt fényben úszó Piazza Angelicán katonásan sorakoztak a robogók, fiatal rómaiak csoportosultak a tér közepén álló szökőkút körül, mintha ez lett volna a gravitáció központja, ami mágnesként vonzza őket magához.

Cesca a palota felső lépcsőjén várakozott, és hallotta, hogy a csengő visszhangot ver a robusztus épület belsejében. Az árnyékban állt, az arca alig harminc centire a tiszteletet parancsoló, hatalmas épülettől, amely nevetségesen nagy volt magánlakásnak. Sokkal inkább illett volna a kormányzati épületek közé, amelyek általában hasonló palazzókban kaptak helyet. Ki él manapság ilyen helyen? Talán száz családnak is otthont adhatna – vagy iskolává, esetleg kórházzá alakíthatnák át. Valami értékessé, valami hasznossá.

Magához szorította a táskát, felnézett az öt méter magas ajtó tetejére, és észrevette a rászegeződő biztonsági kamerát. Elkapta a tekintetét, a védjegyévé vált panamakalap nélkül csupasznak érezte magát – ritkán tette ki a lábát nélküle ebben a városi hőségben. A szeme sarkából látta, hogy Signora Dutti a tér sarkán áll a fügefa mellett, őt nézi, és megtörli a kezét a pongyolájába. A kíváncsiságától Cesca még idegesebbnek érezte magát. Mi annyira érdekes abban, hogy bekopog egy ajtón, és visszaad egy ellopott táskát?

Épp feladni készült, idős szomszédja felé fordult, és vállat vont, mintha azt mondaná: „nos, én megpróbáltam”. Ekkor kinyílt az ajtó, és ő szemtől szemben találta magát egy középkorú férfival. Fekete nadrágot és rövid fehér házikabátot viselt, ami inkább egy szakácshoz illett volna. Teknőckeretes szemüvege mögött valószínűtlenül sima, mosolytalan arca olyan volt, mint egy halotti maszk.

– Igen? – Érdeklődéssel nézett Cescára. Éles szeme felfedezte a kis lyukat a lány ingén, a kopott sárga vászoncipőt, és észrevette, hogy a cipő hátsó kérgét letaposva bújt bele… A férfi kihúzta magát. – Késő van. Mit akar? – kérdezte igen barátságtalan hangon, amikor Cesca nem válaszolt azonnal.

– Igen. Sajnálom – mondta a lány, közben rájött, hogy a férfinak igaza van – talán már tizenegy is elmúlt. Neki is ágyban lett volna a helye, hiszen alig több mint öt óra múlva fel kell kelnie. – De úgy gondoltam, ezt mielőbb vissza akarják kapni. – Odanyújtotta a Gucci táskát.

A férfi először megdöbbent, aztán feldühödött. A következő pillanatban kikapta a táskát Cesca kezéből, és megragadta a könyökét. – Magának fogalma sincs, mit művel. Közéjük tartozik? – Kilépett a legfelső lépcsőfokra, és hevesen körülnézett.

– Kik közé? – habogott Cesca, közben hátrahőkölt, és megpróbálta kiszabadítani a karját. Kire gondolhat?

– A bandatagok közé. – A férfi újra ránézett, megvetően, nyíltan ellenségesen fürkészte, és még jobban megszorította a karját. – A bandába, akik ellopták ezt a táskát. Mert ha olyan hülyének néz minket, hogy még jutalmat is adunk azért, amit maguk loptak el…

– Micsoda? Dehogy! – Nem csak a férfit, magát Cescát is meglepte, milyen erőteljes határozottsággal tört fel belőle a felháborodás. Azt hiszi, ő is tolvaj? Félreértette volna a retró, ágrólszakadtan sikkes megjelenését, és igazi csavargóak nézte? – Hogy merészeli? Itt lakom a sarkon túl, ezt pedig a kukában találtam – csattant fel, és elrántotta a karját. – A főbérlőm, Signora Dutti mondta, hogy itt lakik valaki, akit Elenának hívnak. Csak azért jöttem, hogy visszaadjam, ez minden – folytatta mérgesen. – Én szívességet tettem magának, de hékás – ne érezze úgy, hogy meg kell köszönnie. Örömömre szolgált! – Elkeseredetten sarkon fordult, és letrappolt a lépcsőn.

Alig haladt öt lépést, amikor a férfi utánaszólt.

– Várjon!

Megfordult, látta, hogy a fickó lefelé jön a lépcsőn, kezében a – nyitott – táskával.

– Kérem, kövessen.

Micsoda? Minek? Hová megy? Ha azt képzeli, hogy ezek után ő beteszi a lábát abba a házba…

Várjunk csak, most meg hová tűnt?

Cesca felszaladt a lépcsőn, bekukkantott az előszoba sötét barlangjába. Nem látta sehol.

– Halló? – szólt utána, és amikor nem kapott választ, átlépte a küszöböt, és újra szólította. A folyosó hatvan méterre nyúlt jobbra és balra. Cesca úgy érezte, a kőfalak között legalább öt fokkal hűvösebb van. A ragacsos városi hőség megtorpant az ajtóban, és nem mert bejönni. Hátrapillantott, a téren folytatódott a társasági élet, a srácok fesztelenül ücsörögtek a szökőkút peremén, az arcukat megvilágította a csillámló vizes fény. Az ő estéjük legalább követte a szokásos forgatókönyvet.

Nem messze meghallotta a gyors léptű cipők koppanását a padlón, a hang irányába sietett, és nemsokára már egy hosszú teremben kocogott. Épp megpillantotta a férfit, mielőtt az balra fordult.

Cesca szeme csak pár részletet tudott befogadni futás közben: túl sok minden történt túl rövid idő alatt, de az „idegenvezető” gyakorlott tekintete meglátta a mennyezeti freskókat, a barokkos aranyozást, a falak mentén dróthuzalokra akasztott reneszánsz mesterművek megdöbbentő sorát.

A sarkon kő lépcsősorhoz ért, és a lépcsőket kettesével szedve felszaladt. Egyre nehezebben vette a levegőt, miközben emeletről emeletre elmaradtak mögötte a fentről lógó fönséges csillár fénye ellenére is homályba burkolózó lépcsősorok. Lefelé nézett, nehogy elbotoljon, így csak az utolsó pillanatban vette észre a fényes fekete cipő orrát.

– Ó! – lihegte, azzal hátralépett, és elvesztette az egyensúlyát. Egy fehér szövettel borított kar nyúlt felé, és öt percen belül immár másodszor ragadta meg – ezúttal azonban egészen más volt a szándéka. A férfi vonásai továbbra is egykedvűek maradtak, míg ő összeszedte magát.

– Erre.

A hóna alatt tartotta a táskát menetelés közben, és Cesca – noha zavarba ejtette az események ilyetén fordulata – elfojtott egy mosolyt, amit az abszurd jelenet váltott ki belőle.

További galériákon át követte a férfit, egyik jött a másik után, valamennyi hosszú, keskeny terem volt, zárt zsalugáterekkel, amelyek kirekesztették a tér eseményeit. Cesca képek mellett haladt el. Tudta, hogy muzeális értékűek – Caravaggio, Raffaello, Velázquez, Tiziano. A legfinomabb selyemből szőtt szőnyegeken lépkedett. A falaknak nehéz, drágakő ihletésű színük volt: gránitvörös, peridot- és malachitzöld… Távolról sem az ő világa, de azért nagy hatással volt rá. A palazzo belülről még lenyűgözőbb volt, és még inkább ellentétben állt visszafogott, józan külsejével.

Volt mit nézni, de nem volt mit hallani – a tér összemosódó kiáltozása és nevetése ugyanúgy kívül rekedt az erődszerű kőfalakon, mint a hőség. Cesca feszülten figyelt, így végül meghallotta a zene foszlányait, ahogy halkan végigúsztak a hosszú folyosókon, mint hal a folyó sodrásában. Csak nem a… Traviata?

A férfi – Cesca szerint a főkomornyik lehetett – megállt egy zárt dupla ajtó előtt. Megfordult és ránézett.

– Itt várjon.

A lány hunyorgott, zavarban volt, amikor a komornyik eltűnt hóna alatt a táskával. Alighogy kinyílt és bezárult az ajtó, fejhangú sikoly hangzott fel teljes hangerővel.

Cesca nyomban megfordult, a halk zenére bólogatva szemrevételezte a kis „múzeumi raktárat” – csak így tudta jellemezni az abszintzöld helyiséget, melynek egyik falát egy bíboros hatalmas portréja foglalta el, a másik mentén márvány mellszobrok támaszkodtak a tartóoszlopoknak, és egy csoport aranyozott, rubinvörös kárpitozású karosszék állt. Túlzsúfolt helyiség volt, a színek nyomasztóak, és klausztrofóbiás érzést keltettek. Minden súlyosnak hatott. Hol a fény? A könnyedség? Ó, hol van egy kis pamut a selyem helyett, egy kis vászon a bársonytömeg helyett? Úgy érezte, agyonnyomja a környezet, mintha fizikailag is jelen lett volna a palota története.

Cesca behunyta a szemét, tovább bólogatott a zene ütemére – amíg rá nem jött, hogy az már elnémult. Megfordult, de addigra az ajtó tárva-nyitva állt, ott várakozott a komornyik, és őt nézte.

Cesca abbahagyta a bólogatást.

– A principessa fogadja.

– …Principessa?

A férfi félreállt, világos, hogy ez volt a végszó, és egy pillanattal később Cesca lába engedelmesen mozgásba lendült. Besétált, aztán újra megállt. A többi szalon szinte rikító gazdagságával szemben ez a helyiség – három méter magas, és úgy tíz négyzetméter területű – megdöbbentően egyszerű volt. Berendezése már-már szélsőségesen minimalista a két fehér lenvászon borítású kanapéval a szoba közepén. A bozontos, áthatolhatatlanul sűrű, elefántcsontszínű, báránybőr berber szőnyeg úgy terült el a padló közepén, mint egy földre szállt felhő. Három, roppant méretű vászon borította a falakat – valamilyen absztrakt, modern festmény részei, sok-sok feketével. Minden túlméretezett volt, nemcsak a kanapé, amelyen akár nyolc ember is elfért volna, hanem a két méter magas kandalló is, amelyet márványból faragtak ki egy tekervényesen díszített, mennyezetig érő falközben. Hatalmas fehér kőkorallok lenyűgöző gyűjteménye díszlett a fakonzolokon és vitrinasztalokban, amelyeket gyönyörűen hangsúlyoztak a padlótól mennyezetig érő ablakok a szoba mindkét oldalán. Némelyik korall önmagában állt, és kálához hasonló formája volt, mások laposak, mint egy legyező, csipkeszerű mintájuk mintha szövőszéken készült volna.

Cesca tudta, hogy tátva maradt a szája, de még nem szedte össze magát. Olyan volt ide besétálni a palota többi részének részegítő fényűzése után, mintha a forró fürdő után a hűvös tengervízbe ugrott volna.

– Én ugyanezt érzem, drágám. – A hang – amerikai kiejtése puha volt, mint egy púderpamacs – hallatán megfordult, és egy nőt pillantott meg, aki korábban nyilván a távolabbi ablaknál állt, és most felé sétált. – Már ahhoz is napszemüveget kell vennem, hogy átmenjek az arany csarnokon, különben csalánkiütést kapok. Ugye, Alberto?

A komornyik beleegyezően bólogatott, de Cesca nem vett róla tudomást. Le sem tudta venni a szemét a felé közeledő nőről. Elefántcsontszínű selyempizsamát viselt, rajta olajzöld japán selyemkimonót. Kézzel faragott sétabotra támaszkodott, apró volt és madárszerű, frissen rövidre nyírt ősz hajjal, diszkrét szemüvege az orra végén gubbasztott. Pehelykönnyű csontszerkezetét mintha üvegfúvó készítette volna; magas, kiálló arccsontja, horgas orra – melynek cimpája enyhén kitágult, és a gőgös elégedetlenség látszatát keltette –, gyönyörű, még mindig feszes vonalú álla elbűvölte Cescát. Leginkább a nő szeme ragadta meg, amitől földbe gyökerezett a lába. Nem kék vagy zöld volt, hanem tiszta tengerzöld, mint egy Fülöp-szigeteki érintetlen tó vize.

Alig ért Cesca válláig, selyempizsamája szegélye susogott, ahogy átvonult a pazar szőnyegen. Úgy nyújtott kezet, hogy Cesca nem volt biztos benne, megrázza vagy megcsókolja-e, de végül a hagyományos lehetőséget választotta. Kezet fogott vele, és meglepődött, amikor az asszony – hercegnő! – a két kezébe fogta az ő kezét.

– Hogy tudom ezt meghálálni? – kérdezte barátságosan.

Cesca végre becsukta a száját. A táska. A táskára gondolt – tért vissza a valóságba.

– Igazán semmiség.

A nő elmosolyodott.

– Ez nem semmiség. Ön sokkal többet tett, mint gondolná. Egész nap feldúlt voltam. A táska tartalma felbecsülhetetlen.

Cesca összevonta a szemöldökét. A komornyik nem mondta el neki, hogy a pénztárcája és a pénze nem volt benne?

– De én… Attól félek, hogy ellopták a tartalmát. Tudja, a pénzét, hitelkártyáját…

A nő mosolygott, mintha a pénz önmagában nem jelentett volna értéket.

– Jöjjön. Üljön le. Szeretném jobban megismerni. – És mielőtt Cesca válaszolhatott volna: – Alberto, Bellinit.

Az ajtó halk kattanása a háta mögött elárulta Cescának, hogy a férfi elment, míg ő és a ház úrnője megtette a hosszú – illetve hosszúnak tűnő – utat a kanapéig.

– Árulja el a nevét – érdeklődött, és a díszpárnák közé ereszkedett. Intett Cescának, hogy ő is tegye ugyanezt.

– Francesca Hackett – mutatkozott be Cesca, és közben azon tűnődött, mitől van olyan jó illata ennek a szobának. Nem látott virágokat, sem illatgyertyát. – De mindenki csak Cescának hív, néha Chessnek.

– Én Viscontessa Elena dei Damiani Pignatelli della Mirandola vagyok, de mindenki Elenának hív. Néha Laney-nek. – Felkacagott, és a nevetése ugyanolyan meglepően hatott, mint ez a szoba a palotán belül. Rekedt, mély hangja mintha kétszer akkora termetű, fele olyan idős láncdohányos nőből tört volna fel.

– Viscontessa? Grófné? A komornyik azt mondta, hercegnő.

– Tényleg? – sóhajtott Elena. – Ó, bárcsak leszokna erről. Egyébként is hercegné. Valahogy le kéne ezt győznie. Alberto egy kicsit tüskés, ha nem bánnak vele megfelelően. Ő sokkal előkelősködőbb, mint én. Én jobban szeretem a viscontessát. Sokkal barátságosabb és megközelíthetőbb, nem gondolja?

Cescának felugrott a szemöldöke.

– Tehát ön egyszerre hercegné és grófné?

– Valójában duplán vagyok hercegné, plusz két hercegi uradalom és öt őrgrófság tulajdonosa… – Drámaian forgatta a szemét. – Ó, te jó ég, és így tovább. Olyan, mint egy bevásárlólista. Azt hiszem, összesen tizenegy címem van.

Cesca rájött, hogy bámulja, és újra tátva maradt a szája – hirtelen meglepően világossá vált, miért rendítette meg annyira Signora Duttit a kilátás, hogy ő belép ebbe az épületbe, és találkoznak. Egy Gucci táska jelentéktelen apróság volt ezen a küzdőtéren.

– De maga amerikai.

– Így van. Beházasodtam a római arisztokráciába. A szerelem őrültségekre veszi rá az embert, igaz? – Fesztelen és közvetlen volt a hangja.

Cesca nem tudta, mit válaszoljon, hisz még soha nem volt szerelmes. Kicsit hátrébb ült a kanapén, és leplezetlenül körülnézett a szobában. Most, hogy ült, olyan részleteket fedezett fel, amelyeket korábban nem vett észre – a kis oldalasztalkákat a kanapé két oldalán, amelyeket csodálatos, görbe fatörzsekből faragtak, és féldrágakövekkel raktak ki, a fehér alpakkaprémet, amelyet átvetettek egy ülőpárnán, a virágzó cserepes fát az egyik sarokban.

– De ne beszéljünk rólam. Maga sokkal jobban érdekel engem. – Elgondolkodva összehúzta a szemét. – Mert, ha jól sejtem, maga a kalapos lány.

Cesca ránézett, Elena érdeklődéssel figyelte.

– Tessék?

– Általában kalapot visel.

– Általában igen – mondta meglepetten.

A viscontessa folytatta, mintha a gondolataiban olvasott volna.

– Már nem vagyok olyan mozgékony, mint régebben. Sok időt töltök az ablak előtt. Szeretem nézni a jövés-menést a téren. – Elmosolyodott. – Sokszor látom, amikor kalapban átsiet a kőkockákon, és eltűnődtem, milyen lehet. Még soha nem láttam a haját.

Cesca zavartan megdörzsölte meztelen, szeplős karját, ami alig volt barnább, mint amikor épp két hónappal ezelőtt egy esős novemberi napon megérkezett.

– Kalapot kell hordanom a bőrszínem miatt. Különben ropogósra pirulnék.

– Jól teszi. Maga olyan jellegzetes – mint a láng. Mindig látom, amikor befordul a tér távolabbi sarkánál.

Cesca félénken mosolygott.

– A csoportjaim is ezt szokták mondani. Határozottan megvannak az előnyei.

– A csoportjai?

– Idegenvezető vagyok.

– Ó, értem. – Különös tekintettel méregette Cescát. – Nem jöttem volna rá. És szereti?

Cesca vállat vont.

– Így ki tudom fizetni a lakbért. És néha nagyon érdekes emberekkel találkozom. De egy blogot is írok. Az érdekel igazán.

– Egy blogot – ismételte a viscontessa, és értetlenül nézett.

– Olyan, mint egy online napló vagy folyóirat. Az a címe, hogy: „Római kalandok”. Azokról a gyönyörű dolgokról írok, amelyeket a városban látok, és amelyek felkeltik a figyelmemet. Ez a város tele van történetekkel és kalandokkal.

– Valóban. Nézzen csak körül itt – mutatott a grófné a reneszánsz épületre, amelyben épp tartózkodtak. – Sok olvasója van?

– Negyvenháromezer.

– Egek! És minden alkalommal érintkezésbe lépnek magával, amikor ír valamit?

– Hál’ istennek nem – kacagott fel Cesca. – De ez igazán nem egy nagy szám. A legnépszerűbb blogoknak milliós olvasótábora van.

– Komolyan? – A viscontessa nagy levegőt vett, elbűvöltnek tűnt. – És milyen gyakran ír?

– Sokan naponta posztolnak, ezért látszólag magasabb a keresőmotor által kimutatott eredményük, de én jobb szeretek hetente írni. Nem akarom, hogy kényszeressé váljon, és azon aggódjak, van-e elég témám. A blogom arról szól, amit csodálok ebben a városban. Nem akarok öncélúan posztolni. Azt hiszem, az olvasóim méltányolják a blogom hitelességét – tudják, hogy csak arról írok, amit valóban szeretek.

– Akkor valójában ön egy író.

Cesca ezen elgondolkodott.

– Ööö… gondolom, mondhatjuk.

Elena bólintott, Alberto visszajött a két itallal ezüsttálcán. Cesca rávillantotta a szemét, miközben a komornyik letette az italt a mellette álló kvarcasztalkára, miután letörölte a makulátlan felszínt egy selyemruhával.

– És mi hozta Rómába?

Cesca érezte, hogy összeszorul a szíve, mint mindig, amikor felteszik neki ezt a kérdést.

– Ez a kedvenc helyem az egész világon. Talán akkor szerettem bele, amikor kislányként megnéztem a Római vakációt, aztán amikor ide jöttem, pont olyan volt, amire számítottam.

A viscontessa mosolygott és bólogatott, és rendkívüli szemével fürkészte látogatóját. Tekintete végigbarangolt a lány festetlen arcán, a fürdéshez hátrafogott vad, kócos haján, és vintázs ruháin.

– Ön dolgozik? – kérdezte udvariasan Cesca, és a tenyerén érezte a pohár hidegét.

– Én? – A viscontessa egy pillanatra elhallgatott, mintha fontolóra venné. – Azt hiszem, mondhatjuk, hogy mostanában festek.

– Ó? És miket? – érdeklődött Cesca, majd beleivott a Bellinibe, és azon tűnődött, hogyan történt, hogy nemrég még a barátaival vacsorázott a Trasteverén, most pedig, alig egy órával később egy hercegnével iszogat.

– Főleg tájképeket – válaszolt a viscontessa, és gyakorlott szeme kíváncsian nézte a vendégét. – Néha portrékat is. Maga csodás modell lenne. Azzal a tündöklő hajával.

– Ó… – Cesca szerényen megrázta a fejét. Rosszabbat el sem tudott volna képzelni. – Ezeket… ezeket ön festette? – kérdezte, és a falakon lógó hatalmas vásznakra mutatott.

– Sajnos nem. Bárcsak ilyen tehetséges lennék. Nem, attól tartok, én csak egy ostoba öreg nő vagyok, aki tehetségesnek képzeli magát. – Mosolygott, bájos és túlfejlett szerénysége jól állt neki, de Cesca azért elgondolkodott rajta, hány éves lehet valójában a viscontessa. Gyönyörű volt a bőre, nyilván a kamaszkora óta alkalmazott alapos és méregdrága bőrápolási rutin eredményeként. Talán a hetvenes évei elején járhatott?

A viscontessa keze hirtelen megremegett, a Bellini meglöttyent, és veszélyesen közel került a pohár széléhez. Alberto odaszaladt, elvette tőle a poharat, Cesca pedig visszatartotta a lélegzetét. Elképzelhetetlennek tűnt, hogy bármi kilöttyenhet ezekre a kanapékra és szőnyegekre.

– Ó, az ég szerelmére – reagált szemrehányóan Elena Alberto fontoskodására.

Cesca gyorsan felállt, nem akarta zavarba hozni a viscontessát.

– Most már haza kéne mennem. Késő van, és már így is túl sok idejét vettem igénybe.

– Ostobaság – mosolygott Elena, de ő is felállt, noha kissé bizonytalanul. – Bárcsak mással is megkínálhattam volna. Ha korábban jön, meghívhattam volna vacsorára.

– Nagyon kedves, de biztosíthatom, erre egyáltalán nincs szükség. Csak sajnáltam, hogy ellopták a táskáját. Feltételezem, letiltatta a hitelkártyáját.

Elena újabb elutasító fejrázással hárította el az érdeklődését.

– Az egyetlen dolog, ami értékes volt a táskában, még ott van. Egy levél az én drága, megboldogult férjemtől, amit a halálos ágyán írt. Tizenöt éve mindenhová magammal viszem.

– Tizenöt… – ráncolta a homlokát Cesca tétován, zavartan. – Bocsásson meg, sajnálom. Nem akartam kíváncsiskodni – csak olyasmit kerestem, amiből kiderül, ki a tulajdonos. Megláttam a levelet, és rajta a nevét. De le volt zárva.

– Ó, nem, még nem olvastam el – mondta a viscontessa, és a hangja azt sugallta, hogy meggondolatlanság lenne kinyitni. – Tizenöt évig a közelemben tartottam, és a megfelelő pillanatra vártam. Tudom, hogy furán hangzik, de attól félek… ha kinyitom, azzal véget vetek a párbeszédnek. Így maradt még valami mondanivalónk egymás számára. Ezért kelek fel az ágyból minden reggel. Minden reggel azon tűnődöm, vajon aznap fogom-e felbontani.

Cesca nem tudta, mit mondjon. Tizenöt évig hurcolni egy szerelmes levelet?

– Talán ma van a napja – vonogatta a vállát. – Örökre elveszhetett volna, és akkor soha nem tudta volna meg, mik az utolsó szavai önhöz.

A viscontessa bólintott.

– Talán igaza van. Az adósa vagyok, Miss Hackett.

– Kérem. Erre igazán semmi szükség.

– Nos, örülök, hogy legalább jutalmat adhatok önnek. Alberto? – Rávillantotta a tekintetét a Cesca mögötti sarokban ácsorgó férfira, és a komornyik egy vastagon kibélelt borítékot nyújtott a lány felé.

Abban volt a díj? Cesca megrázta a fejét, noha tágra nyílt a szeme a boríték láttán. Nagyon vastagnak tűnt.

– Igazán nem szükséges.

– De én szeretném.

Cesca is szerette volna.

– Ez elvi kérdés. Nem hiszem, hogy fizetnie kellene azért, mert visszakapott valamit, ami a jogos tulajdona.

A viscontessa elképedt.

– De ez ötezer euró. Biztosan jó hasznát venné.

Cesca nagyot nyelt. Az összeg több havi bérleti díj lett volna, de tudta, hogy nem fogadhatja el. Egyszerűen nem úgy nevelték.

– Köszönöm, de nem.

A viscontessa arckifejezése érezhetően megváltozott.

– Nem gyakran találkozom olyasvalakivel, akinek elvei vannak.

Cesca széttárta a karját. A vendéglátója ezúttal egyértelműen kézfogásra nyújtotta a kezét, nem úgy, mint az érkezésekor.

– Nagyon örvendek a találkozásnak, viscontessa.

– Kérem, szólítson Elenának – válaszolta a nő, egyszerre nyugtalanul és zavartan nézett rá.

– Gyönyörű az otthona – jegyezte meg Cesca.

Elena felkacagott a jelző hallatán, ami messze alulértékelte az otthonát; a rekedt hang most is ugyanolyan meglepően hatott, mint az első alkalommal.

– Szép, ugye? – válaszolt még jobban bagatellizálva a lakás értékeit. – Nos, el kell mondanom, nagyon örülök, hogy végre találkoztunk.

Alberto kinyitotta az ajtót, hogy kikísérje az egymásból nyíló szalonok, a rikító aranyborítás és az abszintzöld falak között, melyek úgy terültek el előttük, mint egy fejfájás fizikai megtestesülései. Cesca nagy levegőt vett, nem akart újra végigmenni azokon a termeken. Ez a helyiség itt nyugalmat, megfontoltságot, őszinteséget sugallt. De az ajtó mögött – mi is volt? Úgy érezte, ahhoz is életet kell lehelnie magába, hogy végigsétáljon a szalonokon; mintha a falak foglyul ejtették volna a történelmet, ami elől nincs menekvés, és a múlt még mindig uralkodna a jelen fölött. Olyan világ volt ott, amely titkokra és hazugságokra épült.

Harmadik fejezet

A zihálása akár egy sikoly, egy lövedék, egy ökölcsapás – rémisztően és erőszakosan tört fel, és úgy ragadta ki az álmából, ahogy egy lelket ragadnak ki a testből. Felült az ágyban, az ágynemű a csípője köré csavarodott, izmai remegtek a hirtelen átmenettől az öntudatlanságból az ébrenlétbe, a szíve verdesett, mint egy csapdába esett madár.

A zömök árnyakat bámulta, bár nem látta őket, és megpróbálta elhessegetni az elméjébe égett képeket, a tetoválásokat, amelyek sohasem fakultak, bármennyire kaparta, dörzsölte, vakarta őket. Mostanra a részévé váltak, egy másik árny szegődött a nyomába, követte napfényben és hóban, és minden éjszaka megelevenedett, amikor felkelt a hold, és ő lehunyta a szemét.

Visszafeküdt a matracra, a takarót felhúzta az álláig, magzatpózba gömbölyödött – pedig ebből soha nincs menekvés. Behunyta a szemét, megpróbált újra elaludni, de tudta, hogy újra eljön, tudta, hogy így igazságos.

Ezt érdemelte azért, amit tett.

Mindent megérdemelt, amit kapott.

A söprű, a felborult és újra felállított muskátli hangja sokkal eredményesebb volt bármilyen ébresztőóránál, és Cesca hirtelen levegő után kapkodva ült fel az ágyban. Nem kellett az órára néznie, hogy tudja, hét óra negyven perc van, de azért megtette, és amikor meglátta a kijelzőn a „figyelmen kívül hagyott ébresztés” ikonját, felsikkantott.

– Ó nem! Ne, ne, ne – nyöszörgött, aztán ledobta magáról a takarót, és belebújt az előző este lehajított ruháiba – Edward korabeli ing: pipa, hosszú, százszorszépnyomatos szoknya: pipa, elnyűtt Converse: pipa. Nem jutott ideje fogat mosni vagy fésülködni. Futtában felragadta a panamakalapot a fenyőfa asztalról, és kilencven másodperccel azután, hogy kinyitotta a szemét, már kint is volt a lakásból.

– Buongiorno! – kiáltott oda Signora Duttinak, míg gyorsan, esetlenül leszaladt a lépcsőn, és megpróbálta kikerülni a seprűt.

A signora várakozó tekintettel felegyenesedett, és Cesca azonnal tudta, hogy az előző esti találkozójáról szeretne beszélgetni.

– Nagyon sajnálom, de most sietek. Késésben vagyok. Tényleg rohannom kell! – kiáltott vissza a válla fölött.

Átsietett az apró, szendergő Piazzetta Palombellán, a pizzéria fémredőnyét még nem húzták fel, az asztalok és székek gúlába rakva álltak az olasz vendéglő előtt, de már finom illatok sodródtak kifelé a pékség résein. Egyik kezével a kalapját fogta a fején, átkocogott a Piazza Angelicán, közben egy pillantást sem vetett az impozáns világoskék palotára, amelyet előző este meglátogatott. A szökőkút peremén néhány sörösüveg emlékeztetett a mulatozókra. Az ő néhány száz méternyire található apró római fészkével ellentétben, ahol a piazzetta ilyenkor még csöndes volt, itt már beindult az élet. Az utcaseprő maga után húzta kézikocsiját a macskaköveken, míg két carabinieri lassan körbesétálta a tér közepén a gyalogosövezetet keretező kordont. Középen a piaci árusok voltak a legszorgosabbak, felállították a standokat, sűrűn egymás mellé rendezték a virágosvödröket, nyitott dobozokban kiállították a színes csíkos, szalag és masni formájú tésztaféléket, a pavilonok merevítőrúdjaira fellógatták a csilipaprika-füzéreket és a füstölt kolbászt.

Amikor először járt itt, első látásra beleszeretett ebbe a piacba. Mostanra a látvány hozzátartozott a mindennapjaihoz, de eleinte a színek, a kiáltozások, az illatok (némelyik jó, némelyik nem) mind azt bizonyították, hogy igaza volt, amikor megtette az elképzelhetetlent, otthagyta a régi életét – cserébe ezért, ahol minden feltűnő volt és kaotikus, friss és kialakulatlan, és túl nagy, semhogy beleférjen egy dobozba. Pontosan azt a szabadságot adta meg neki, amire szüksége volt, az esélyt a menekülésre és a friss újrakezdésre. Valami jobbra.

Átfutott a váltakozó árnyékokon – amelyek már ebben a korai órában is élesen, feketén rajzolódtak ki –, átugrott az alacsony lánckorláton, kerülgette a robogókat; hosszú, fehér végtagjai gyorsan jártak, mint a rugók. A térről berohant egy szűk utcába, onnan egy rövid sikátorba, majd újabb keskeny utca következett. A Via del Corsón a forgalom moraja mennydörgésként érte, amikor zihálva kibukkant a nyüzsgő ingázók közé. A fejét behúzva kígyózott, kanyarogva megelőzte a tömeget, elfutott a mozdulatlanul álló kocsik előtt, amikor a lámpa pirosra váltott, és újra bevette magát a mellékutcákba. Megelőzött egy reptéri Mercedes limuzint, amely megpróbálta átkormányozni magát egy utcán, ahol csupán harminc centi választotta el a faltól, átrohant egy kínai turistacsoport közepén, akik mind piros sapkát viseltek és az idegenvezetőt követték. Végigszaladt az utca közepén, villámgyorsan járt a lába, amikor egy robogó hirtelen ijesztő sebességgel befordult a sarkon.

Cesca levegőért kapkodott, a robogó pedig egyenesen felé tartott. A tőle jobbra parkoló autó miatt a lány kénytelen volt balra elugrani, de nem vette észre az alacsonyan fekvő, tüskés láncot, amelyet két korlát közé feszítettek ki, és megbotlott benne. Összegabalyodott végtagokkal terült el a fényes macskakövön, közben jól megnézte magának a sofőrt, egy harmincas évei közepén járó férfit. A kisportolt alak tengerészkék, oldalzsebes sortot és valaha fehér pólóinget viselt, a bicepsze kidudorodott a póló feszes ujjából, a sisak alól pedig kikandikált egyenes, barna, kissé hosszú haja. Szemtelen tekintete volt a legfeltűnőbb – mintha minimum elvárta volna, hogy Cesca átvetődjön a láncon, hogy ő tovább roboghasson.

– Hé! Rohadt huligán! – kiáltott utána dühösen, született angolsággal – az olasztudása nem volt elég jó, hogy igazán hatásos sértéseket vágjon a pasas fejéhez, aki megállás nélkül száguldott tovább. – Most komolyan! – méltatlankodott Cesca hangosan, miközben a motoros eltűnt a szeme elől, és még hátra sem pillantott.

Egy pillanatig ülve maradt a földön, a kövek hűsítették a bőrét a szoknyája vásznán keresztül, aztán hirtelen eszébe jutott, mit csinált az esése előtt, és hogy miért szaladt. Vérzett a térde, de most nem volt ideje ezen aggódni, letisztogatni, vagy akár érezni a fájdalmat. Össze kellett szednie magát, és továbbrohannia.

Újra futásnak eredt, megpróbált megfeledkezni sajgó térdéről, a szúrásról az oldalában, de tudta, mindegy, milyen gyorsan fut – így is két órát késik. Akkorra ér oda, amikor épp be kellene fejezniük a városnézést. Pár másodperc vagy egy perc itt már nem számított, nyilván rég felkértek helyette valaki mást.

Befordult a Piazza di Trevi sarkán; a varázslatos, joggal híres szökőkút zuhatagai olyan hangosan hullottak alá, akár egy vízesés, de ez egyszer maga a tér csöndes volt. Elvégre ez volt a napkeltetúra lényege – Róma leghíresebb nevezetességeit a turisták özöne, az utcai árusok és házalók nélkül mutatta be, akik tönkretették a nappali városnézéseket. Elrohant a lépcsők mellett, Neptun hatalmas szobra mellett, majd beszáguldott az apró épületbe a sarkon, amely mellett mindennap ezrek haladnak el úgy, hogy észre sem veszik. Most nem volt ideje a szépítkezésre, de ugyanúgy nem volt ideje a kultúrára, a…

Sonia, a jegyirodában dolgozó lány egy kis pavilonban ült az ajtó mellett, és az épület belseje felé biccentett a fejével, miközben Cesca bevágódott az ajtón.

– Az irodában van – mondta, és együttérzéssel nézett rá.

– Kösz, Sonia – lihegett Cesca, és elkocogott a kis mozi mellett – ennek köszönhetően fedezte fel ezt a csodát –, majd lement a fémlépcsőkön a Cittá dell’ Acqua néven ismert föld alatti részbe. A jól megvilágított területen a modern épületek sima alapzatát csupán méterek választották el az ókori építmények egyenetlen kövezetétől – amelyek még mindig megvoltak a római utcák szintje alatt. A legtöbb rómainak és turistának fogalma sincs, hogy mennyi ókori építészeti emlék lapul részben sértetlenül a város utcái alatt. A barlangokon keresztül csörgedezett egy ősi vízvezeték: az Aqua Vergine, melyet a római államférfi, Marcus Agrippa építtetett időszámításunk előtt 19-ben, és amely tiszta ivóvizet szállított a városnak úgy kétezer évvel ezelőtt. A pompás Trevi-kút több millió látogatója közül nem sokan tudják, hogy ugyaninnen származik a kút vize is. Cesca viszont tudta. Imádta ezt a várost, jól ismerte kívül-belül, még a föld alatt is.

Fürgén szaladt el a keskeny lépcsős sikátorok mellett – az ókori utak most már a semmibe vezettek –, és ez egyszer nem nézett a vékony, kézzel faragott kőtéglákra, amelyek valaha székesegyházakat és stadionokat formáztak meg, ma pedig félig ledőlt boltíves romok voltak. A főnöke irodájára szegezte a pillantását. Nyitva volt az ajtó, mintha az érkezésére várt volna.

– Giovanni, annyira sajnálom! – lihegte Cesca, amint odaért. Az ajtókeretnek támaszkodott, és levette a kalapját, hogy a főnöke lássa bűnbánóan esedező szemét.

A férfi sunyin béketűrő tekintettel pillantott fel rá, kerek szemében még több sajnálkozás ült, mint Cescáéban.

– Francesca. Nézd meg, hány óra – mondta, jól elhúzva az utolsó szót, és megütögette az óráját.

– Tudom. És nagyon sajnálom, de nem az én hibám. Tényleg – lehelte a szavakat, és beküzdötte magát az apró szobába. Sajgott a térde, és kimerült volt. – Hadd vigyem a következő csoportot. Ki ugrott be helyettem? Átveszem a műszakját.

A főnök megrázta a fejét.

– Fran…

– Ne, felejtsd el – zihálta, és szinte rárogyott egy összecsukható székre. – Átvállalok két műszakot, hogy jóvátegyem. Ez így igazságos.

– Késő, Francesca.

– Tudom, és annyira sajnálom. De most itt vagyok. Kárpótollak. Csak mondd meg, hogyan.

– Két órával ezelőtt kellett volna itt lenned.

Cesca érezte, hogy remeg az idegességtől. Giovannit általában nem volt nehéz kiengesztelni. Bár tizennyolc éves kora óta nős volt, szerette a feleségét (és ugyanannyira félt is tőle), de Cesca tudta, hogy a férfi bele van zúgva. A haja miatt. Olyan ritka volt errefelé, mint egy sarki róka.

– Tudom, de tudod, a főbérlőm… elbotlott – mondta, és a válla mögé vetette a haját.

– Két órára? – kétkedett a férfi, és nézte a levegőn átívelő hajtömeget, mintha lassított felvétel lett volna.

– Igen, én… kórházba kellett vinnem.

Giovanni újra ránézett.

– És ennyi idő alatt nem tudtál telefonálni?

Cesca a szívéhez kapta a kezét.

– Nem tudtam beszélni, Giovanni. Szörnyű volt. Minden… tiszta vér.

Giovanni kétkedőn felvonta a szemöldökét.

– Feltételezem, fantasztikus módon felgyógyult. Akárcsak a tűzvész után.

Cesca nagyot nyelt.

– Az csak egy aprócska tűz volt…

– De azt mondtad, leégett az egész ház.

– A helyes kifejezés, hogy leéghetett volna. Szerencsére én… észrevettem a füstölgő gyertyát, és el tudtam oltani, mielőtt elszabadultak a lángok.

Szegény Signora Dutti, ha tudta volna, milyen színesen ábrázolják az életét a Via del Corsónak ezen az oldalán! Igazság szerint olyan masszív volt, mint a Pantheon, csak nagy ritkán hagyta el a teret, olyankor is a piacra ment, és az volt számára a nap fénypontja, amikor késő délután kiültek a székükre Signora Accardóval, és az arra járó turistákat nézték.

Giovanni felsóhajtott.

– Cesca…

– Giovanni, kérlek! – rimánkodott a lány, és most már pánikba esett, amiért látszólag nem jutott semmire. Igen, az elmúlt pár hétben tényleg túlfeszítette a húrt – elfelejtette feltölteni a telefonját, vagy nem utasította vissza az utolsó limoncellót, ami aligha segített. És igen, talán a blog növekvő népszerűsége miatt nem járt mindig annyira ott az esze a munkáján, amennyire kellett volna, de akkor is szüksége volt rá. Egyszerű egyenlet: ha nincs idegenvezetés, akkor nincs bérleti díj, és ez azt jelenti, hogy blog sincs. Nincs több Római kaland. Nincs több Róma.

– Cesca, harmadszor fordult elő ebben a hónapban.

– Tudom, de tényleg nem az én hibám.

– Soha nem az. Szegény főbérlőd három hét alatt háromszor majdnem elhalálozott: a házinéni és az illatgyertya, a házinéni és a majdnem végzetes összeütközés a pizzaszállítóval, és most a házinéni és a… – Giovanni összeráncolta a homlokát. – Hogyan is botlott meg?

– Egy muskátliban.

– Tehát a házinéni és a muskátli – ismételte szótagolva. – Nem tudom eldönteni, vajon a legszerencsésebb vagy a legszerencsétlenebb asszony-e Rómában. – A fejét csóválta, bánatosnak tűnt. – Az egyik legjobb idegenvezetőm vagy. A történelem ismereteid… elképesztők! A turisták imádnak. De ha nem vagy itt, amikor ők igen, akkor nem számít, mennyire vagy jó. Olyasvalakire van szükségem, akire számíthatok.

Cesca a szívére tette a kezét.

– Ígérem, mostantól számíthatsz rám – mondta olyan őszintén, mintha azt mondta volna: „Isten óvja a királynőt!”

– Ma Astridnak kellett elmennie a csoportoddal.

– Astridnak? – Cesca keze lehullott a méltatlankodástól. – De még olaszul is alig tud!

Giovanni felvonta a szemöldökét.

– Tudom.

– És mindig összekeveri Augustust és Nérót.

– Pontosan. Katasztrófa. De nem volt más választásom. Csak őt tudtam utolérni.

Cescának összeszorult a gyomra, rájött, hogy saját magát szorította sarokba.

– Oké, nézd, őszinte leszek. Nem ébredtem fel az ébresztőórára – hadarta. – Nem aludtam túl jól, és…

– Cesca, sajnálom. Ez a harmadik húzásod. Ismered a cégpolitikánkat.

Cesca nagyot nyelt, alig tudta elhinni, hogy ez tényleg megtörténik. Harmadik eset, és kicsapás? Mi ez – javító-nevelő intézet?

– Úgy érted, ki vagyok rúgva? – suttogta, és érezte, hogy égő arcából kifut a vér. Pontosan kétszáznyolcvanhat euró volt a bankszámláján. A bérleti díja – ami a jövő héten esedékes – kilencszázkilencven euró, de addig tizenegy csoportja lett volna. Minden városnézésen nyolcvan eurót keres, tehát épp meglenne. A tegnap esti vacsora – Guido huszonötödik születésnapját ünnepelték – hetekre visszavetette a költekezési lehetőségeit. Ó, te jó ég, miért is nem fogadta el azt a jutalmat tegnap este? Ötezer euró egy táska visszaadásáért! Most jó helyzetben ülhetne itt. Hogy engedheti meg magának az elveket, amikor még ételre sincs pénze?

– Gondolom, nem segít, ha elmondom, hogy idefelé jövet majdnem elgázoltak – próbálkozott.

Giovanni újra felvonta az egyik szemöldökét, ami azt jelezte, hogy elege van a mesékből.

– Nézd meg a térdemet! – Cesca felgyűrte hosszú szoknyáját, és megmutatta a térdét.

– Cesca, kérlek – sóhajtott a férfi, és lekonyult a szemöldöke, mint egy vérebnek. – Már semmit sem tehetek érted.

– De hát te vagy a főnök!

– Tudom. Sajnálom, hogy így végződött.

Hajthatatlan volt. Ceska ült még egy kicsit, próbált rájönni, hogyan győzhetné meg, de már mindent bevetett: szörnyűséges történeteket, őszinte beismerést, becsületességet, könyörgést, rimánkodást… mi van még? Most az egyszer túl későn ébredt.

– Ciao, Francesca – mondta Giovanni olyan ünnepélyesen, mint egy bíró, amikor kihirdeti a halálos ítéletet. – Sonia kifizet kifelé menet.

Cesca nagyot sóhajtott, összeszedte magát, felállt, lassan kisétált, sajgott a térde. Sántikálni kezdett, hátha Giovanni megszánja és visszahívja, de csak a saját gumitalpa csikorgott kifelé menet a fém padlóburkolaton, míg visszaért a napvilágra.

Soniának már a kezében volt a boríték, amikor odaért.

– Sajnálom, Cesca – húzta el a száját, és átnyújtotta a borítékot.

– Ne, az én hibám. Csak magamat hibáztathatom. – Felsóhajtott, érezte, ahogy kiszáll belőle az adrenalin és rátör az előző éjszaka fáradtsága. Újra kilépett a fénybe, ahol az árnyékok még éles körvonallal nyúltak el, ahol már gyülekezett a tömeg, és nap nélküle folytatódott.

Tartalom

Előszó

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Harminckettedik fejezet

Harmincharmadik fejezet

Harmincnegyedik fejezet

Harmincötödik fejezet

Harminchatodik fejezet

Harminchetedik fejezet

Harmincnyolcadik fejezet

Harminckilencedik fejezet

Negyvenedik fejezet

Negyvenegyedik fejezet

Negyvenkettedik fejezet

Negyvenharmadik fejezet

Negyvennegyedik fejezet

Epilógus I.

Epilógus II.

Köszönetnyilvánítás

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0