A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Peter Hollins / The Science of Self-Learning

In arrangements with PKCS Mind, Inc. through TLL Literary Agency

Independently published, USA, 2018

Fordította

Nagy Mátyás

Szerkesztette

Barsi Nikoletta

Copyright © Peter Hollins, 2018

Hungarian translation © Nagy Mátyás, 2025

Hungarian edition © GLB Könyvkiadó Kft., 2025

Cover design © GLB Könyvkiadó Kft., 2025

Minden jog fenntartva.

A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

GOOD LIFE BOOKS, BUDAPEST

Felelős kiadó Eitner Noémi és Melher Viktor igazgatók

Műszaki vezető Horányi Laura

Főszerkesztő Melher Viktor

Tipográfia Madarász György

Borítót készítette eyelab.design

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 9789636302061

TARTALOM

1. FEJEZET
Az önképzés elvei

Hagyományos tanulás kontra önképzés

A sikeres tanulás piramisa

Művészetek és tudományok

Motiváld önmagad

2. FEJEZET
Tedd emészthetővé az információkat

A TKOFI-módszer

A Cornell-jegyzetek

Önálló értelmezés

A Feynman-technika

3. FEJEZET
Olvass gyorsabban, és jegyezz meg több mindent

Ne mormold magadban, amit olvasol

Tréningezd a szemed

Szűrd ki a lényeget

Összpontosíts, és figyelj oda

Hogyan olvass el egy könyvet?

4. FEJEZET
Hasznos készségek és szokások az önképzéshez

Tervek, menetrendek és célok

Kérdésfeltevés és információgyűjtés

Kutatás az alapoktól

Tégy szert a szükséges önfegyelemre

ÖSSZEFOGLALÓ ÚTMUTATÓ

1. FEJEZET

AZ ÖNKÉPZÉS ELVEI

A legtöbben még emlékszünk rá – de legalábbis megkérdezhetjük a szüleinktől –, milyen volt az oktatási rendszer a 20. században, mielőtt a modern technológiának köszönhetően az információszerzés gyerekjátékká vált. Mindnyájan intézményi keretek között tanultunk: az osztályteremben, a laboratóriumban, a tanfolyamokon vagy épp a szakmai gyakorlaton. A készségeink fejlesztésére pedig a szakmai továbbképzéseken és az esti iskolákban nyílt lehetőségünk. Ha az ember meg akart tanulni valamit, tetemes erőfeszítéseket kellett tennie ennek érdekében. Jusson eszünkbe, milyen népszerűek és általánosan elterjedtek voltak az enciklopédiák – mivel gyakorlatilag nem létezett egyéb olyan forrás, amelyben fellapozhattunk volna egy szócikket, vagy önállóan megszerezhettünk volna egy bizonyos információt. Ha az ember belegondol, milyen bajosan lehetett ismeretekre szert tenni és az intellektuális érdeklődésünknek hódolni, jószerivel úgy érzi, hogy alig hagytuk magunk mögött a sötét középkort.

Az avítt, hagyományos oktatási rendszerben valaki más döntötte el jó előre, hogy mit kell megtanulnunk – az iskolaszék, a magántanárunk vagy a családtagjaink. A tanulás folyamata pedig egyirányú információátadás volt egy felettünk álló személy irányából, aki rendelkezett a hőn óhajtott ismeretekkel. Az önképzést a legtöbb területen jóval kevésbé ismerték el, mint a bevett és akkreditált tanintézményekben kapott oktatást. Egy-egy szakma vagy hivatás gyakorlói csak úgy fogadtak be maguk közé, ha kijártuk a megfelelő iskolákat, és megkaptuk a szükséges bizonyítványokat, melyek igazolták, hogy értünk az adott tevékenységhez. Mindenütt kapuőrökbe botlottunk, akik nyomban ránk förmedtek, hogy „kívül tágasabb”.

A 21. században hál’ istennek mindez megváltozott. Az önképzés ma már virágzó üzletág. A tanulók a saját tempójukban képzik magukat számos tárgyban, amelyeket hajdan csak egyetemeken oktattak, és, mondhatni, az emberi tudás minden ágában szerezhetnek ismereteket. Most viszont a világháló az információk valóságos tengeréhez biztosít könnyű hozzáférést – csupán internetkapcsolatra van hozzá szükség. Az internetes forrásokból igen csekély alapképzettséggel bárki rátalál az őt érdeklő történelmi, tudományos, művészeti, üzleti, technikai vagy irodalmi ismeretekre, akit tudásszomj epeszt.

A tanulni vágyók kiegészíthetik hagyományos képzésüket, sőt teljesen egyéni tanrendet is összeállíthatnak maguknak, hogy eljussanak a kívánt képzettségi szintig. Napjaink bálványozott üzleti titánjai közül soknak szakirányú diplomája sincsen.

És mégis, az önképzéssel mindenek ellenére is nagy fába vágjuk a fejszénket. Tagadhatatlan tény, hogy erősebb személyes motivációra és elkötelezettségre van szükségünk, mint a hagyományos iskolarendszerű oktatásban, hiszen aki önerőből tanul, az maga szabja meg a tanulmányai irányát, és saját magát sarkallja szorgalmas munkára. Gyakran megesik, hogy úgy érezzük, légüres térben kapálózunk, miközben megpróbálunk értelmet találni olyan tárgyakban, amelyekben teljességgel járatlanok vagyunk. És persze sűrűn elfog minket a kétely, hogy vajon valóban jutunk-e egyről a kettőre.

E könyvben megpróbálok megoldást kínálni ezekre a problémákra, és hozzásegíteni téged ahhoz, hogy valóban elszántan, elkötelezetten és agilisan folytasd autodidakta képzésedet bármely tudományágban, amit kiválasztasz magadnak. Végigkalauzollak a szükséges lépéseken, hogy feltámadjon benned az ösztönzés a tanulásra, hogy alaposan megtervezd a tanmenetedet, pozitív tanulási szokásokat alakíts ki, és kellőképpen sarkalld magad az előmenetelre. Őszintén remélem, hogy az olvasás közben megszerzett készségeket és ismereteket bármely területen haszonnal kamatoztathatod, amely iránt érdeklődést érzel magadban – bízom továbbá abban is, hogy az itt tanultak tovább tágítják intellektuális szemhatárodat.

Az önképzés legfontosabb előfeltétele egy olyan szellemi hozzáállás, amit a hagyományos tanintézetek korántsem mindig pártfogolnak, ám ami az oktatáson kívül az élet egyéb területein is jókora előnynek bizonyulhat. Ez pedig a lelkes autodidakta hozzáállása.

Autodidakta a legegyszerűbben megfogalmazva az a személy, aki kedvet érez önmaga képzéséhez. Ahogyan alkalmasint te magad is. Az autodidakták a saját kezükbe veszik a képzésük ügyét, és maguk dolgozzák ki a módszertanát is az első lépéstől az utolsó simításokig, az érdeklődés feltámadásától az ismeretszerzés gyakorlati megvalósításáig. Az ilyen emberek szomjazzák a tudást azokon a területeken, amelyek iránt szenvedélyes érdeklődés ébredt bennük, és bármikor képesek lelkesen rávetni magukat olyan új tárgyakra is, amelyekben addig teljesen járatlanok voltak. Minden elképzelhető eszközt felhasználnak, amely segítheti őket a tanulásban: könyveket, videoanyagokat, podcastokat, internetes tanfolyamokat, sőt még a „terepmunkától” sem ódzkodnak. Az autodidakta könnyen megbékél a gondolattal, hogy egyszerre – sőt gyakran egyidejűleg – kell eljátszania a tanár és a diák szerepét.

Autodidakta bárkiből válhat – semmiféle megkötések nincsenek az életkort, a nemet vagy a társadalmi hátteret illetően. Mindössze egyvalami szükségeltetik a hatékony önképzéshez, éspedig a hajlandóság, hogy az illető tevékenyen, éles szemmel és kritikus elmével keresse az új ismereteket. Az autodidaktát heves vágy hajtja, hogy pallérozza intellektusát, és e téren akkor könyvelhet el igazán átütő sikert, ha erőfeszítéseit alaposan megtervezi, és gondosan összehangolja. Az önképzést végző személy akkor dolgozhat igazán hatékonyan, ha jó a memóriája, és megfelelően kidolgozza az iskolarendszerű oktatás keretein kívül folytatott tanulmányai menetét.

Mindezek pedig olyan készségek, amelyeket ki kell fejlesztenünk magunkban. Ez persze nem könnyű, különösen kezdetben, ám csakis e hozzáállással emelheted önképzésed színvonalát eggyel magasabb szintre. Kizárólag így merülhetsz bele igazán az új ismeretanyagba, és szerezheted meg a valódi szakértelmet kemény munkával és lankadatlan szorgalommal.

HAGYOMÁNYOS TANULÁS KONTRA ÖNKÉPZÉS

Mindnyájunknak vannak bizonyos tapasztalataink az intézményi keretek között folyó oktatásról, és ez fontos kiindulópontul szolgál számunkra. Egyesek közülünk kellemes emlékeket őrizhetnek középiskolai és egyetemi éveikről, míg mások verejtékes munkával vergődtek át a tanulmányaikon. Ám kivétel nélkül mindnyájunknak részt kellett vennünk a hagyományos iskolarendszerű oktatásban, hiszen ezzel alapozhattuk meg felnőtt életünket – akár eminensek, akár elszánt lázadók voltunk az iskolapadban.

Miután mindezt előrevetettem, le kell szögeznem, hogy a hagyományos iskolarendszerű oktatásnak bizony vannak olyan elemei, amelyeket a valódi ismeretszerzés kerékkötőinek tekinthetünk. Ezek az elemek persze nem mindig negatívak – leginkább a tanulótól függ, hogy mennyire válhatnak akadállyá. Mindenesetre számos köztiszteletben álló, művelt egyén – Mark Twaintől egészen Albert Einsteinig, akik mindketten legendás autodidakták voltak – adott hangot szkepticizmusának a hagyományos oktatás korlátaival kapcsolatosan. És jóllehet bírálatuk nem mindig igazolható általánosan, bizonyos esetekben kétségtelenül nagyon is indokolt, és meggyőző érvekkel szolgál az önképzés mellett.

A hagyományos oktatás lélektani korlátokat állít a tanuló elé. Az iskolában a diáktól elvárják, hogy mindig odafigyeljen, és makulátlanul végezze a munkáját. Szellemi erőforrásait maradéktalanul arra kell fordítania, hogy elsajátítsa a leadott anyagot, és ez gyakran azt eredményezi, hogy néhány tanulástól ellopott szabad perc is bűntudatot ébreszt benne – nyomban úgy érzi, hogy felelőtlen és hanyag diák. Hogyan is szórakozhatnál felhőtlenül a kétórás filmen, amikor a kémia témazáró súlyos terhe nehezedik a lelkedre? Ez az egyik probléma a szabványosított oktatási rendszerrel.

A hagyományos oktatásban gyakran a félelmet használják ösztönző erőként. Ha nem tanulsz szorgalmasan, és nem nyújtod a gimnáziumod vagy egyetemed által elvárt teljesítményszintet, akkor aligha nézel fényes jövő elé az adott tanintézményben. Kisgyermekkorunktól kezdve azt sulykolják belénk, hogy ha nem teljesítjük a hagyományos iskolarendszer követelményeit, vagyis ha nem gürcölünk igáslóként, lehajtott fejjel tizennyolc évig, hogy megszerezzük a diplomát, akkor kudarcot vallott csőtömegként fogunk nyomorogni a társadalom perifériáján.

A félelem mint motiváló tényező viszont egész egyszerűen nem válik be. Hamarosan azt is elmagyarázom, hogy mi ennek az oka. A gyerekeknek persze nem könnyű megmagyarázni, hogy mi az a motiváció, és miért kellene érezniük magukban, ám a megfélemlítésnél azért igenis akadnak hatékonyabb módszerek.

A hagyományos oktatás behatárolja, sőt elnyomja a kreativitást. A kisdiák az iskolában szófogadóan végrehajtja, amire a pedagógus utasítja. Nincs semmi szabad mozgástere. A tantervet előre kidolgozzák, a tankönyveket összeállítják számára. Az oktatási segédanyagokat, a kísérletek kellékeit és az összes tanszert rögzített jegyzékek alapján utalják ki számára, amelyektől nem térhet el. És persze mindenre csupán egyetlen helyes válasz létezik, no meg egyetlen használható módszer. A tanár ráparancsol a nebulóra, hogy egy bizonyos konkrét és megváltoztathatatlan módon közelítsen a problémákhoz. A diáknak pedig akkor is engedelmeskednie kell, ha egy-egy fogalmat hatékonyabban képes lenne elsajátítani a saját kreatív metódusa és önálló kutatásai segítségével. Emiatt aztán egyre frusztráltabbnak érzi magát, és végképp megutálja az adott tárgyat, úgyhogy még az alapjait sem sajátítja el – amit az ember nem szeret, azt nem képes eredményesen megtanulni.

A hagyományos oktatás szűklátókörűvé tesz. A borostyánligás egyetemek kétségtelenül rászolgáltak jó hírnevükre. De azért mondjuk ki nyíltan: ezek a tanintézmények egyfajta társadalmi hierarchiát alakítanak ki ama előfeltevés alapján, hogy aki kikerült eme akadémiai öntőformából, az mindenből a legjobbat érdemli. És ez a szemléletmód nem korlátozódik a rangos egyetemekre. Kultúránk egyfajta nimbusszal övezi a hagyományos iskolarendszerű oktatást, kijelentve, hogy csupán egyetlen út létezik, éspedig a patinás tanintézményeké – aki más úton járt, az sarlatán. „Ugyan hogyan is láthatná el egy autodidakta a feladatkörömet, amikor én hároméves főiskolai képzés keretében szereztem diplomát szociológiából?!” Nos, mint gyakorta kiderül, minden különösebb erőfeszítés nélkül.

A hagyományos oktatás a jövendő önképzés gátjává válik. Miután húsz éven át tölcséren töltögették az ember fejébe a tudást – több tízezer tanórát ült végig, tankönyvoldalak ezreit nyálazta át és magolta be, szorgos hangyaként gyűjtögetve az ismereteket –, e kondicionálás oly mélyen bevésődik, hogy az illető képtelen lesz bármilyen más módon tanulni. Sőt, elképzelni sem tudja, hogy egyáltalán létezhet másik módszer, amellyel saját magának szabhatná meg az ismeretszerzés tempóját és mikéntjét. Az iskolarendszerű oktatásból kikerült diák abban a hitben él, hogy a tanulás nem egyéb, mint biflázás és magolás, illetve a fejébe vert ismeretek visszaböfögése.

Dunát lehetne rekeszteni azokkal a diákokkal, akik annyira megcsömörlöttek a különféle tanintézményektől, hogy miután végre kezükbe kapják a diplomájukat, el sem tudják képzelni, hogy valaha még egy betűt is tanuljanak. Egyes öregdiákok pedig olyannyira kiégtek a folytonos biflázásban, és annyit görnyedtek a tankönyveik felett, hogy még szórakozás céljából sem hajlandók könyvet venni a kezükbe. Ha az ember az élete negyedrészében az iskolapadot koptatta, és elviselte a tanári szigort, akkor minden esély megvan rá, hogy egy életre elmegy a kedve bármiféle tanulástól.

Az iskolarendszerű oktatás e hiányosságai persze nem egyetemlegesek, és az ember nem használhatja fel őket puszta ürügyként arra, hogy félbehagyja a tanulmányait. Mégis híven érzékeltetik ama lélektani korlátokat, amelyekkel a diák a hagyományos oktatásban szembesül, és magyarázattal szolgálhatnak arra, hogy miért szállnak ki a fejünkből olyan hamar a kínkeservesen belesulykolt ismeretek.

Az iskolában szabványosítják az emberi gondolkodást, és nem hagyják kibontakozni a kreativitást. Márpedig ez nem éppen jó recept ahhoz, hogy a nebulóban felébresszük a tudásszomjat, és maradandóan elplántáljuk belé az ismereteket.

Ezzel szemben az önképzésnek van néhány olyan előnye, amit a hagyományos oktatás berkeiben hiába is keresnénk. Az autodidakta ember bizony rengeteget nyerhet – nem csupán a szellemét pallérozhatja hatékonyabban és az önbecsülését szilárdíthatja meg, de a „való életben” is eredményesebben kamatoztathatja megszerzett tudását.

A kívánt mélységig áshatunk le egy-egy tudományos területen. Az iskolai tantervek behatároltak. Nem fedhetik le egy-egy tantárgy tudásanyagának egészét, mivel időben korlátozottak. Ám ha az ember önmagát képzi, nem muszáj szigorú tanmenethez tartania magát. Az égvilágon bármit megtanulhat, és tetszőleges alapossággal mélyedhet el egy-egy tudományágban – sokkal mélyebbre hatolhat benne, mint ameddig az egyetemi oktatója idejéből hajdan futotta.

Az ember a saját tempójában haladhat, és kizárólag az önfegyelem és motiváció hiánya lehet gátja az ismeretszerzésnek. Ráadásul azt is maga szabhatja meg, hogy mekkora tudományos igényességgel folytatja tanulmányait. Autodidaktaként mi határozzuk meg a menetrendünket. Dönthetünk úgy, hogy nagy léptekkel haladva áttekintést szerzünk, de az ellenkezőjét is tehetjük, több időt szánva az elmélyültebb kutakodásra, hogy leáshassunk egészen az adott téma gyökeréig.

Holtig tanulhatunk, akár a jó pap. A diploma megszerzése nem szükségképpen jelenti, hogy egy életre sutba hajítjuk a könyveket, noha számos diák pontosan így gondolkodik. Az önképzés révén olyan szokásokat alakíthatunk ki, készségeket fejleszthetünk tovább, és érdeklődési területeket tárhatunk fel, amelyek egész hátralévő életünkre megtartanak minket a tanulás útján, hogy elmélyíthessük szaktudásunkat, és lépést tarthassunk tudományágunk legújabb eredményeivel. A hagyományos oktatás lényege a magolás és a tanultak visszaböfögése. Ám ez aligha a leghatékonyabb módszer, ha naprakészek akarunk maradni – más megközelítési módok sokkal eredményesebben alkalmazhatók.

Más szemszögből is megvizsgálhatjuk az egyes tárgyakat. A legtöbb egyetemi fokozattal rendelkező ember egy meghatározott és behatárolt ívet ír le a pályáján. Egy bizonyos végcélt szem előtt tartva folytatják a tanulmányaikat, és újonnan szerzett tudásukat kizárólag ennek szolgálatába állítják. Még ha sikert aratnak is a szakterületükön, mai rohamosan változó korunkban a pozíciójuk előbb-utóbb akkor is meginog, hiszen manapság azt várják el az alkalmazottaktól, hogy lépést tartsanak a fejlődéssel, és átfogóbb tudással rendelkezzenek a legkülönbözőbb témákról, mint hajdani elődeik.

Ha például az ember kizárólag üzleti japán nyelvet tanul, fogalma sem lesz róla, hogyan boldogulhat el mindennapi élethelyzetekben. Az autodidakta ez esetben is előnnyel indul, hiszen tetszése szerint elsajátíthatja a hétköznapi nyelvet a szakmai mellett, ráadásul puszta kedvtelésből is nekiláthat a tanulásnak. Ez bizony egészen más, mint egy nagyon is behatárolt és konkrét célt szem előtt tartva magolni az üzleti kifejezések jelentését.

Önfegyelemre szoktathatjuk magunkat. Amennyiben magunk jelöljük ki előrehaladásunk irányvonalát egy tudományterületen, alapos terveket kell készítenünk, okosan kell beosztanunk az időnket és erőforrásainkat, s elkötelezetten kell nekilátnunk a megvalósításnak. S ha az ember önállóan fejleszti ki magában mindeme készségeket, sokkal jobb eredményeket érhet el, mint abban az esetben, ha pusztán passzívan hagyja, hogy valaki más erőltesse rá őket kívülről. Az önfegyelem megerősödése az autodidakta képzés egyik legpraktikusabb „mellékhatása”, ugyanis az életünk összes többi területén is rendkívül jó hasznát vehetjük.

Páratlan új lehetőségek tárulhatnak fel előttünk. Egyetemi éveid alatt alkalmasint neked sem jutott időd mindazoknak az ismereteknek az elsajátítására, amelyek érdeklődést keltettek benned – valószínűleg te is egyetlen területre szakosodtál, és nemigen engedhettél meg magadnak vargabetűket. Az önképzés keretei között azonban bátran figyelmet szentelhetsz mindazoknak az intellektuális szenvedélyeknek és érdeklődési területeknek, amelyeken az iskolarendszerű oktatásban nem nyílt alkalmad kibontakoztatni képességeid. Komoly jártasságra is szert tehetsz új szakterületeken, ami jócskán kiszélesíti karrierlehetőségeid körét.

Kutatások bizonysága szerint az ember élete során átlagosan öt-hét új szakmában vagy tevékenységi területen próbálja ki a képességeit. Te vajon elszalasztanád e lehetőséget pusztán azért, mert lusta vagy az autodidakta tanulásra, vagy inkább úgy döntesz, hogy sokoldalú egyénné képzed magad, és adott esetben zökkenőmentesen pályát váltasz?

A SIKERES TANULÁS PIRAMISA

Az önképzés előnyei igazán meggyőzők, én pedig szilárdan hiszem, hogy bárkiből eredményes autodidakta válhat. Ám ahogyan ez az életben minden értékes vállalkozásra igaz, a hatékony önképzésbe sem vághatunk bele csak úgy ukmukfukk, minden előkészület nélkül. Amennyiben valódi sikert akarunk aratni, szilárd szellemi és érzelmi alapokat kell vetnünk munkánkhoz. Egy hasznos útikalauz pedig, amilyen ez a könyv is, bizony mindenkinek javára válik.

John Wooden, a legendás egyetemi kosárlabdaedző egyúttal éleslátó életvezetési tanácsadó is volt, aki kidolgozta „a siker piramisának” modelljét. A modellt egyfajta szemléltetőeszköznek szánta, amely segít a tanítványainak könnyedén legyőzni azt a tizenöt különböző „akadályt”, amelyeket a mester a siker felé vezető úton magánéleti és szakmai törekvéseinkben beazonosított.

Wooden modellját sokat átvették és továbbfejlesztették, akik térképet akartak adni tanítványaiknak a sikeres és eredményes élethez, köztük Susan Kruger pedagógus. Ő dolgozta ki „a sikeres tanulás piramisát”, amelyben meghatározta az eredményes tanulás nélkülözhetetlen kellékeit az élet bármely területén. A gyakorlatias Kruger azonban észszerűségi okokból háromra faragta le Wooden eredeti tizenöt akadályának számát. Ezek a következők:

• önbizalomhiány;

• szervezetlenség;

• a tanulás csekély hatékonysága.

Önbizalomhiány. Kruger piramisának alapját az a kézenfekvő meggyőződés képezi, hogy igenis képesek vagyunk a tanulásra. Ez a legnélkülözhetetlenebb előfeltétel, amelyet azonban agyműködésünknek hála könnyedén képesek vagyunk teljesíteni.

Amikor bármiféle érzékszervi információt szerzünk, a beérkező jelzések végighaladnak gerincoszlopunk mentén agyunk idegi hálózataihoz. A beérkező információk először is agyunk érzelmi központját érik el – még mielőtt eljutnának az elemző vagy értelmező agyterületekre. Nem nehéz megjósolni, hogy ez bizony megnehezíti az ember mindennapi életét. Agyunk érzelmi központjának feladata meghatározni, hogy a beérkezett érzékszervi információk alapján fenyegeti-e bármiféle veszély az életünket és biztonságunkat.

Amennyiben agyunk e része fenyegetést érzékel, összehangolt hormonkibocsátást kezdeményez, hogy megbirkózzon a veszedelemmel. Ennek eredményét, az „üss vagy fuss” reakciót mindnyájan jól ismerjük – a lényeg, hogy ilyenkor egész testünk riadókészültségre vált, elkerülendő testi épségünk károsodását.

Agyunk érzelmi központja azonban képtelen különbséget tenni fizikai és pszichés fenyegetések között, ami annyit jelent, hogy a sértéseket, a bántó kritikát és a szemrehányásokat ugyanolyan veszélyforrásnak fogja fel, ahogyan egy támadó medvére, egy lesújtani készülő ökölre vagy egy bömbölve közeledő kamionra tekintene. Vagy eme agyterületünk minden esetben reagál a testi-lelki épségünket fenyegető veszedelmekre, és ehhez számos olyan vegyületet mozgósít, melyeket normális esetben egyéb szellemi tevékenységekhez – teszem azt a tanuláshoz – használnánk fel.

Így hát fenyegetésekkel vagy szemrehányásokkal motiválni valakit a tanulásra nemhogy kevéssé hatékony, hanem egyszerűen lehetetlen! Ha az ember úgy érzi, hogy megbántották, és nem bíznak benne, vagy épp depresszióval küzd, stresszes, magánéleti problémák miatt emésztődik vagy félelemben él, akkor aligha maradnak felesleges erőforrásai, melyeket a tanulásra fordíthat.

Következésképpen fontos, hogy megszilárdítsuk az önbizalmunkat, és valóban meggyőzzük magunkat afelől, hogy igenis képesek vagyunk tanulni. Amennyiben nem érzed bensődben a sziklaszilárd bizonyosságot, légy elnéző magaddal, és tedd meg a megfelelő lépéseket a felfogóképességedbe vetett hit megerősítése érdekében. Tudatosítsd magadban, hogy egész életedben tanultál, s hogy mindent, amit tudsz, magad sajátítottál el! Meglehet, hogy így is tudatlannak vagy műveletlennek érzed magad – és talán még igazad is lehet, ám ne felejtsd el, hogy ez csupán átmeneti állapot.

Ha kellő kitartást tanúsítasz, és hébe-hóba hajlandó vagy megerőltetni magad és igazán szorgalmasan dolgozni, nem létezik olyan téma, amelyben ne tehetnél szert a megfelelő jártasságra. Tökéld el magad, hogy semmiképp sem adod fel a harcot. És persze készíts részletes terveket arra nézve, hogy milyen módszerrel fogod elsajátítani a szükséges ismereteket. Ne sajnáld az időt a tanulásra, légy elnéző magaddal, és folyamatosan mérd az előrehaladásod.

Ha az ember úgy érzi, hogy a szivárvány úgyis szertefoszlik, mire célhoz érne, akkor hiába várja a végénél az a közmondásos fazék arany, lemondóan legyint, és felhagy a kutatással. A tanulás első nélkülözhetetlen előfeltétele, az önbizalom adja meg neked a kitartást ahhoz is, hogy tovább olvasd ezt a könyvet.

Szervezetlenség. A sikeres tanulás piramisának következő alappillére az időnk, az erőforrásaink, a segédeszközeink és a kommunikációs csatornáink megfelelő megszervezése és beosztása, hogy biztosítsuk a tanulási folyamat hatékonyságát. Ismétlem, az egész folyamat azon áll vagy bukik, hogy miként kezeli agyunk a beérkező információkat.

Miután érzelmi központjaink feldolgozták az új információkat, az adatok agyunk elülső részébe, nevezetesen a prefrontális kéregbe kerülnek. Ez az agyterület leginkább egy hatékony személyi titkárhoz hasonlítható: gondoskodik a motoros funkciók zavartalanságáról, felelősséget vállal az emlékezetünk, a nyelvi és problémamegoldó készségeink zavartalan működéséért, szabályozza az ösztönös késztetéseinket és a társas viselkedésünket, és egész sor további kognitív készséget hangol össze. Ha a prefrontális kéreg erőforrásai kimerültek, vagy túlerőltettük agyunk e területét, olyan kimerültség lesz úrrá rajtunk, mely elgáncsol minket, és megakadályozza, hogy tényleges eredményeket érjünk el.

Ezt a jelenséget egokimerülésnek nevezzük (és bár a közelmúltban a szakemberek bizonyos mértékig cáfolták, hogy olyan jelentős szerepet játszana életünkben, tagadhatatlan tény, hogy minél többet vállalunk magunkra, annál jobban szétforgácsoljuk a figyelmünket és kimerítjük az erőforrásainkat, és annál kevésbé leszünk képesek a soron következő feladatra összpontosítani).

A leghatékonyabban úgy előzhetjük meg ezt a „szellemi lemerülést”, ha fokozatosan fejlesztjük a szervezőkészségünket, és megtanulunk ügyesen gazdálkodni az erőforrásainkkal. Ez egyszerűen annyit jelent, hogy mielőtt nekiveselkednénk valamely feladatnak, bőven szánjunk időt arra, hogy kidolgozzuk a megfelelő rendszereket, rutineljárásokat és cselekvési terveket, amelyek rövid és hosszú távon egyaránt megkönnyítik az adott tevékenység végzését. Gyakorta a megfelelő felkészülés jelenti a különbséget siker és kudarc között, létfontosságú tehát, hogy ne vágjunk bele hűbelebalázs módjára az egyes tevékenységekbe. Persze a módszeresség olyan készség, amely ott szunnyad valahol a bensőnkben, hiszen a hagyományos oktatási rendszer egyvalamire bizonyosan megtanított minket, éspedig arra, hogy szigorú időbeosztást kényszerítsünk magunkra Ám mivel az önképzésben egyszerre játsszuk a diák és a tanár szerepét, okvetlenül nagy hangsúlyt kell fektetnünk a megfelelő előkészületekre.

Az autodidakta számára e folyamat annyit jelent, hogy az illetőnek meg kell tanulnia beosztani az idejét és megfelelően összeválogatni a tananyagát, hogy a lehető leghatékonyabbá tegye az információk összegyűjtését, elsajátítását, megértését és a tanultak tesztelését. Hogyan érdemes ütemezni az olvasásra szánt időnket? Milyen segédeszközökkel követhetjük nyomon az előmenetelünket, és határozhatjuk meg, hogy hol vannak hézagok az ismereteinkben? És miként tehetünk tanúságot arról, hogy mi mindent tanultunk – írásban, egy videofelvétel vagy projekt formájában, netán más módon?

Gondolj az egészre egyfajta kutatási jelentésként! Mielőtt a tudós belevág egy kísérletbe, papírra veti a hipotézisét (illetve az elméletet, amit igazolni vagy bizonyítani akar), s felvázolja, hogy milyen módszerekkel és milyen alapanyagok felhasználásával szándékszik eljutni a végkövetkeztetésig. A kísérlet minden egyes szakaszát követően feljegyzi az eredményeket, és megjelöli, hogy milyen korrekciókat érdemes végrehajtani a jövendő vizsgálatok során. Végezetül pedig összefoglalja az eredményeket, és értelmezi a tulajdonképpeni végkövetkeztetéseket.

E megközelítésmódot az önképzésre alkalmazva kijelenthetjük, hogy már a kezdet kezdetén érdemes kidolgoznunk a megfelelő keretrendszert, amelyben részletesen meghatározzuk az előttünk álló tennivalókat. Ha egy idegen nyelvet akarunk elsajátítani, állítsuk össze a könyvek és internetes hanganyagok jegyzékét, melyeket fel kívánunk használni a tanulás során. Azt is érdemes jó előre meghatároznunk, hogy miként fogunk gyakorolni, és hogyan tesszük próbára a tudásunkat – talán egy internetes hangrögzítő alkalmazást vagy okostelefont veszünk igénybe hozzá. Így a nyelvtanulás végére alighanem eljutunk odáig, hogy terjedelmesebb angol szövegeket is gond nélkül lefordítsunk a célnyelvre.

Ez a lépés egy kissé vesződségesnek tűnhet, különösen, ha alig várod, hogy belevethesd magad a munkába. Ám hosszú távon temérdek időt megtakaríthatsz vele, és összehasonlíthatatlanul gyorsabban haladhatsz előre a tanulmányaidban. A tanulás ideális feltételeinek kidolgozása azért létfontosságú, mert ha egyszer odavezetted a lovat a folyóhoz (vagyis összeállítottad a segédeszközök jegyzékét), neki magának kell teleinnia magát vízzel (vagyis egyedül rajtad múlik, hogy kiaknázod-e ezeket az erőforrásokat).

A tanulás csekély hatékonysága. És ezzel el is jutottunk a tulajdonképpeni lényeghez. Miután megszilárdítottad az önbizalmad, és kidolgoztad az időbeosztásod és tanmeneted, készen állsz, hogy nekiveselkedj a tanulásnak. Az ismeretek feldolgozását és elraktározását javarészt a halántéklebeny egy része, a hippokampusz végzi – ez az agyterület felelős egyebek között az emlékezésért, az összefüggések felismeréséért, valamint az átfogó és értelmező gondoskodásért. A hippokampusz agyunk ama része, mely feldolgozza és kielemzi a beérkező információkat, ahol az ismeretek átkerülnek a rövid távú memóriából a hosszú távú emlékezetbe, és ahol valódi fizikai, szerkezeti változások mennek végbe.

A tanulás igazság szerint nem épp bonyolult feladat. Ám a legtöbb ember elköveti a hibát, hogy azt hiszi, elegendő a folyamatot a harmadik lépéssel kezdeni ahelyett, hogy először megszilárdítaná az önbizalmát, és megtanulná beosztani az idejét és erőforrásait. Amint rájöttél, hogyan küzdheted át magad a tanulás piramisának eme akadályain, az önképzés összehasonlíthatatlanul könnyebbé válik.

Peter Hollins
további könyvei

A tanulás megtanulása az egyik legértékesebb készség, amivel valaha is rendelkezni fogsz! A Szupertanulás lépésről lépésre bemutatja a hatékony tanulás tudományosan bizonyított módszereit és a tanulási hibákat. Előzz meg másokat, győzd le a versenytársakat, és rekordidő alatt juss el oda, ahová szeretnél! Sajátítsd el az ideális tanulás módszerét, és takaríts meg rengeteg időt! Legyen mostantól könnyű, izgalmas és motiváló a tanulás!

Azt, hogy mit érsz el az életben, legfőképpen az önfegyelmed határozza meg, mert minél erősebb, annál sikeresebb leszel.

Az Önuralom hatalma nem egy tankönyv az önfegyelemről, és nem is egy hosszadalmas értekezés, hanem eszköztár, amely megadja a lendületet céljaid eléréséhez! Az önfegyelem a gyakorlatban nem arról szól, hogy reggeltől estig szenvedsz, hanem segít abban, hogyan szervezd meg a munkád okosabban és miként légy hatékonyabb kisebb erőfeszítéssel!

Ismerd meg önmagad, erősítsd meg elszántságod és kitartásod. Az azonnali cselekvés mostantól számodra is egyszerű lesz!

Peter Hollins egyedülálló módon mutatja be a célkitűzésnek, a halogatás legyőzésének és a lelkesedés fenntartásának pszichológiáját és gyakorlatát. Felfedi, hogy miért akadunk el céljaink elérésében, és részletesen, lépésről lépésre bemutatja a megoldásokat, amelyeket már ma elkezdhetsz alkalmazni. A kötet segítségedre lesz abban, hogy mostantól sikeresen befejezd azt, amit elkezdtél, megtörd a régi gátló mintázataidat és pszichés akadályaidat, hogy végre kezedbe vehesd az életed. A könyv felvértez a szükséges eszközökkel, és megmutatja, hogyan fejlesztheted ki magadban a véghezvitel mindent eldöntő erejét.