Jeffrey Archer

TOLVAJBECSÜLET

Jeffrey Archer

Tolvajbecsület

Harmadik, javított kiadás

A mű eredeti címe

Honour Among Thieves

Copyright © 1993 by Jeffrey Archer

„Nothing Ventured” Copyright © 2019 by Jeffrey Archer

Hungarian translation © Gieler Gyöngyi

„Nothing Ventured” Hungarian translation © Tóth Bálint Péter

„Declaration of Independence” Hungarian translation

© Vecseklőy József jogutódja

© General Press Könyvkiadó, 2023

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

GIELER GYÖNGYI

ISBN 978 963 452 777 0

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZABÓ PIROSKA

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Geoffrey-nak és Babsnek

Első rész

„Amidőn az emberi események sodrában...”

1. fejezet

New York
1993. február 15.

Antonio Cavalli mereven nézte az arab férfit, aki véleménye szerint túlságosan is fiatal volt ahhoz, hogy nagykövethelyettes legyen.

– Százmillió dollár – mondta Cavalli. Minden egyes szót lassan és kimérten ejtett ki, szinte áhítatos tisztelettel.

Hamid al-Obajdi egy olvasót forgatott szépen manikűrözött ujjai között; a halk csattogás már kezdte idegesíteni Cavallit.

– A százmillió elfogadható összegnek tűnik – felelte a nagykövethelyettes, kurtán elharapva a szavak végét.

Cavalli bólintott. Csak az aggasztotta kissé, hogy Al-Obajdi meg sem próbál alkudni, pedig az összeg a kétszerese volt annak, mint amit eredetileg kérni akart. Cavalli a saját kárán tanulta meg, hogy soha ne bízzon meg abban, aki nem alkudozik, mivel ez többnyire azt jelenti, hogy az illetőnek eleve esze ágában sincs fizetni.

– Ha az összegben megegyeztünk – mondta Cavalli –, akkor nem maradt hátra más megbeszélnivalónk, mint hogy mikor és hogyan történjen a pénz átadása.

A nagykövethelyettes egy újabb gyöngyszemet csúsztatott át az ujjai között, mielőtt bólintott volna.

– Tízmillió azonnal készpénzben – folytatta Cavalli. – A többi kilencvenmilliót egy svájci bankszámlára kérjük, amint teljesítettük a szerződésben vállalt feladatot.

– De mit kapok az első tízmillióért? – kérdezte a nagykövethelyettes, és a tekintetét a beszélgetőpartnerére szegezte, aki éppolyan nehezen tagadhatta volna le a származását, mint ő maga.

– Semmit – felelte Cavalli, bár magában beismerte, hogy a kérdés teljesen jogos. Végül is, ha ő nem tartja be a megállapodást, a nagykövethelyettes sokkal többet veszíthet, mint a kormánya pénzét.

Al-Obajdi újabb gyöngyszemet billentett át az ujjai között; nagyon jól tudta, hogy nincs más választása, mint elfogadni az ajánlatot – már az is két évébe tellett, míg egyáltalán el tudta érni, hogy személyesen beszélhessen Antonio Cavallival. Eközben Clinton elnök beköltözött a Fehér Házba, a saját hazájának elnöke pedig egyre jobban szomjazott a bosszúra. Tudta, hogy ha most nem fogadja el Cavalli feltételeit, annak az esélye, hogy bárki mást találjon – aki végre tudja hajtani a szóban forgó megbízást még július 4-e előtt –, körülbelül akkora, mint hogy a rulettkeréken nulla jöjjön ki, ha már csak egy utolsót pördül.

Cavalli felnézett a hatalmas portréra, amely az egész falfelületet betöltötte a nagykövethelyettes íróasztala mögött. Az első találkozására Al-Obajdival mindössze néhány nappal a háború befejezése után került sor. Akkor visszautasította, hogy bármiféle üzletet kössön vele, mivel – mint a legtöbben – ő is meg volt győződve róla, hogy mire egyáltalán összehoznák a találkozót, a vezére már nem lesz az élők sorában.

Ahogy azonban teltek-múltak a hónapok, Cavallinak egyre inkább úgy tűnt, hogy esetleges ügyfele mégiscsak hosszabb életű lesz, mint Bush elnök. Ezért aztán beleegyezett, hogy egy előzetes megbeszélésre találkozzon Al-Obajdival.

A találkozó helyszínéül a nagykövethelyettes New York-i irodáját választották ki, a Keleti hetvenkilencedik utcában. Bár a hely túl nyilvánosnak tűnt Cavalli ízlésének, megvolt az az előnye, hogy bizonyságot tett arról: a másik félnek valóban komolyak a szándékai, amikor azt állítja, hajlandó százmillió dollárt áldozni erre a merész vállalkozásra.

– Hogyan juttassuk el önökhöz az első tízmilliót? – kérdezte Al-Obajdi, mintha csak egy ingatlanügynökkel tárgyalna egy ház részleteiről, amelyet a Brooklyn híd kevésbé elegáns oldalán készül megvásárolni.

– A teljes összeget használt és jelöletlen százdolláros bankjegyekben kérjük befizetni a newarki bankunkba – mondta Cavalli összehúzott szemmel. – És – folytatta – ugye nem kell figyelmeztetnem arra, Mr. Obajdi, hogy vannak olyan berendezések, amelyekkel meg tudjuk állapítani, hogy a pénz...

– Ne aggódjon, mi be fogjuk tartani a szerződés ránk vonatkozó részét – szakította félbe Al-Obajdi. – Ez a pénz egy csepp a tengerben. Minket csak az érdekel, hogy önök valóban képesek lesznek-e teljesíteni, amit vállaltak.

– Bizonyára nem akart volna annyira találkozni velem, ha kétségei lennének afelől, hogy mi vagyunk a legmegfelelőbbek erre a munkára – vágott vissza Cavalli. – De én bízhatok-e abban, hogy önök össze tudnak szedni ekkora összeget ilyen rövid idő alatt?

– Talán érdekelni fogja, Mr. Cavalli – felelte a nagykövethelyettes –, hogy a pénz már letétbe van helyezve egy széfben, az ENSZ székházának alagsorában. Egy csőd szélén álló szervezet pincéjében, ugyebár, senkinek sem jutna eszébe ennyi pénzt keresni...

Al-Obajdi arcán kis mosoly jelezte, hogy szellemesnek találja a saját megjegyzését, annak ellenére, hogy Cavallinak egyetlen arcizma sem rezdült.

– A tízmillió dollár holnap délre az önök bankjában lesz – folytatta Al-Obajdi, miközben felállt az íróasztalától, jelezve, hogy a maga részéről befejezettnek tekinti a megbeszélést. Kezet nyújtott, Cavalli pedig kelletlenül elfogadta. Még egyszer felnézett Szaddám Huszein arcképére, aztán sarkon fordult, és sietősen távozott.

Amikor Scott Bradley belépett az előadóterembe, várakozó csend fogadta.

A jegyzeteit letette maga elé az asztalra, és a tekintete végigfutott a hallgatóságon. A terem zsúfolva volt lelkes, fiatal egyetemistákkal, a kezükben mindnyájan tollat szorongattak, készenlétben tartva a jegyzettömb felett.

– A nevem Scott Bradley – kezdte a jogi egyetem legfiatalabb professzora. – A mai az első alkalom abban a tizennégy részből álló előadás-sorozatban, amelyet az alkotmányjogról fogok tartani.

Hetvennégy arc nézett vissza a magas, kissé zilált külsejű férfira, aki nyilván nem vette észre, hogy az ingének legfelső gombja hiányzik, és szemmel láthatóan nem tudott dűlőre jutni ma reggel abban a kérdésben, hogy melyik oldalon válassza el a haját.

– Szeretném egy személyes megjegyzéssel kezdeni ezt az első előadást – jelentette be. Egyik-másik diák letette a tollat. – Egy embernek sok oka lehet, hogy miért akar joggal foglalkozni. De csak egy olyan ok van, amely igazán tiszteletreméltó. Ezt elmondhatjuk a jogtudomány minden ágazatáról, és sohasem fogalmazták meg még találóbban, mint a Függetlenségi nyilatkozatban. „Magától értetődőnek tartjuk azokat az igazságokat, hogy minden ember egyenlőnek teremtetett, és az embert Teremtője olyan elidegeníthetetlen jogokkal ruházta fel, amelyekről le nem mondhat, s ezek közé a jogok közé tartozik a jog az élethez és a szabadsághoz, valamint a jog a boldogságra való törekvésre.”{*} Ez az egyetlen mondat megkülönbözteti Amerikát a világ minden más országától.

– Bizonyos tekintetben hazánk sokat haladt előre a fejlődés útján 1776 óta – folytatta a professzor, aki még egyszer sem pillantott bele a jegyzeteibe, miközben fel-alá járkált, kopottas tweedzakója hajtókáját igazgatva –, míg más területeken nagy visszalépések történtek. Önök, akik itt ülnek ebben a teremben, a törvény őreinek vagy a törvény lábbal tipróinak új nemzedékéhez fognak tartozni. – Scott Bradley kis szünetet tartott, és végignézett a néma hallgatóságon. – Mindnyájan részesedtek egy nagy adományban, amely lehetővé teszi, hogy meghozzák a döntést: első osztályú elmével rendelkeznek. Amikor a kollégáim és jómagam végeztünk önökkel, és kilépnek a nagybetűs életbe, csak önökön áll, hogy semmibe veszik a Függetlenségi nyilatkozatot, mintha nem érne többet, mint a pergamendarab, amire írták, mint ami érvénytelen és értelmetlen modern korunkban, vagy pedig úgy döntenek, hogy azzal szolgálják a társadalmat, hogy felügyelnek a törvények betartására. Az igazán nagy jogászok mind ezt teszik. A rossz jogászok – és itt most nem az ostobákra gondolok – csűrik-csavarják a törvényeket, amit már csak egy lépés választ el attól, hogy megszegjék őket. Azoknak önök közül, akik azt tervezik, hogy erre az útra lépnek, nincs mit megtanítanom. Nyugodtan járhatnak az előadásaimra, de semmi hasznot nem fognak húzni belőlük.

A teremre olyan csend telepedett, hogy Scott felnézett, nem surrantak-e ki a diákok időközben.

– Ezek nem az én szavaim – folytatta, szembefordulva a figyelmes arcokkal –, hanem Thomas W. Swan dékánéi, aki századunk első évtizedeiben itt tanított, ezen a katedrán. Sohasem mulasztom el elismételni a filozófiáját a Yale újdonsült hallgatói előtt.

A professzor most kinyitotta a jegyzeteit rejtő dossziét.

– A logika – kezdte – a helyes érvelés tudománya és művészete. Ehhez nem kell több, mint józan paraszti ész, mondják önök. Aminél nincs mindennaposabb dolog, ahogy azt Voltaire-től is tudjuk. Épp azok azonban, akik a leggyakrabban hivatkoznak a józan észre, sokszor túlságosan is lusták ahhoz, hogy képezzék az elméjüket. Oliver Wendell Holmes egyszer ezt írta: „A törvény nem a logikán, hanem a tapasztalatokon nyugszik.” – A hallgatók tolla vadul szántani kezdte a papírt, és az elkövetkező ötven percben meg sem állt.

Amikor Scott Bradley az előadása végére ért, összeszedte a jegyzeteit, becsukta a dossziét, és gyors léptekkel kimasírozott a teremből. Nem volt kedve kiélvezni a felcsattanó tapsot, ami már tíz éve minden egyes nyitó előadását fogadta.

Hannah Kopec kezdetektől fogva kívülállónak és magányos farkasnak számított, bár ez utóbbit a felettesei inkább előnyként könyvelték el.

Amikor Hannah először jelentkezett, azt mondták neki, hogy elég kicsik az esélyei arra, hogy felvegyék, de azóta már átesett a képzés legnehezebb részén, a tizenkét hónapos fizikai kiképzésen, és – bár még sohasem ölt meg senkit (a legutóbbi nyolc jelentkező közül hatan igen) – a felettesei meg voltak róla győződve, hogy most már képes lenne rá. Hannah tudta, hogy képes lenne.

Amikor a gépe felszállt a tel-avivi Ben Gurion repülőtérről, és a londoni Heathrow felé vette az útját, Hannah ismét átgondolta magában, mi késztette arra – egy huszonöt éves, karrierje csúcsán álló, sikeres modellt –, hogy csatlakozzon az izraeli titkosszolgálat, a Moszad speciális ügyosztályához, amikor minden ujjára akadt volna egy dúsgazdag férj a világ bármely nagyvárosában.

Az öbölháború alatt harminckilenc Scud rakéta hullott Tel-Avivra és Haifára. A támadásoknak tizenhárman estek áldozatul. A nagy siránkozás és melldöngetés ellenére az izraeli kormány nem állt bosszút, a James Baker által folytatott kemény politikai alkudozásnak köszönhetően, aki biztosította az izraelieket, hogy a szövetséges erők majd elintézik a dolgot. Az amerikai külügyminiszter azonban nem tartotta be az ígéretét. Na persze – gondolta Hannah –, Baker nem vesztette el az egész családját egyetlen éjszaka leforgása alatt.

Aznap, amikor kiengedték a kórházból, Hannah azonnal jelentkezett a Moszadhoz. Először elutasították, mondván, hogy idővel úgyis begyógyulnak majd a lelki sebek. Hannah ezután két héten át minden áldott nap megjelent a Moszad főhadiszállásán, és végül meggyőzte őket, hogy a seb egyáltalán nem gyógyult be – még mindig eleven és gennyes.

A harmadik héten aztán kénytelen-kelletlen felvették egy kezdőknek induló tanfolyamra, abban bízva, hogy úgysem fogja tovább bírni néhány napnál, és szépen visszatér majd a modellkedéshez. Másodszor is tévedtek. Hannah Kopecet a bosszú vágya sokkal jobban fűtötte, mint a szakmai ambíciói. Az elkövetkező egy évben minden áldott nap már napkelte előtt talpon volt, és csak késő éjjel került ágyba. Olyan ételeket evett, amilyeneket egy koldus is visszautasított volna, és már nem is emlékezett rá, milyen matracon aludni. A kiképzői mindent megkíséreltek, hogy megtörjék, mindhiába. Egyik-másik megpróbált kikezdeni vele, ami végül egyikük törött lábába került. Egyszerűen nem hitte volna, hogy Hannah képes ilyen gyors mozdulatra. Az elméleti kiképzésen tanúsított intelligenciáján már kevésbé csodálkoztak az oktatók, bár nekik is szolgált egy-két meglepetéssel.

Hannah számára már egész fiatal korától természetes volt, hogy több nyelven beszél. Leningrádban született, 1968-ban, és amikor tizennégy éves korában meghalt az apja, az édesanyja kivándorlási engedélyt kért Izraelbe. Akkoriban már liberálisabb szelek fújdogáltak a baltikumi tájakon, ami lehetővé tette, hogy teljesítsék a kérését.

Hannah családja nem sokáig maradt a kibucban: anyja, aki még mindig vonzó, életvidám asszony volt, sok házassági ajánlatot kapott, többek között egy gazdag özvegyembertől is, amit végül elfogadott.

Amikor Hannah, a húga, Ruth és a fivére, David beköltöztek az új lakásba Haifa elegáns negyedében, az egész világ megváltozott körülöttük. A mostohaapjuk imádta az anyjukat, és ajándékokkal árasztotta el az egész családot – neki magának sohasem voltak gyerekei.

Miután Hannah befejezte az iskoláit, Amerikába és Angliába jelentkezett egyetemre, hogy nyelveket tanuljon. Az anyja nem helyeselte a dolgot, és gyakran mondogatta, hogy ezzel a gyönyörű, hosszú fekete hajjal és ilyen alakkal, ami után tizenhéttől hetven évig megfordulnak a férfiak, érdemes lenne modellként próbálkoznia. Hannah csak nevetett, és azt mondta, annál értelmesebb dolgot is tud kezdeni az életével.

Pár héttel később, miután részt vett egy felvételi beszélgetésen a Vasser Főiskolán, Párizsban csatlakozott a család többi tagjához, akik a nyári vakációjukat töltötték. Úgy tervezte, Rómába és Londonba is elmegy, de annyi meghívást kapott párizsi ismerősöktől, hogy mire letelt a három hét, azon kapta magát, hogy ki sem tette a lábát Párizsból. A nyaralás utolsó csütörtökén történt, hogy a Mode Rivoli Modellügynökség felajánlott neki egy olyan szerződést, amelyet akárhány egyetemi diplomával a zsebében sem szerezhetett volna meg. A tel-avivi repülőjegyét átadta az anyjának, és ott maradt Párizsban. Miközben Hannah igyekezett beilleszkedni az ottani életbe, a húga Zürichbe ment, hogy befejezze a tanulmányait; a fivére, David pedig a London School of Economics hallgatója lett.

1991 januárjában a három testvér visszatért Izraelbe, hogy megünnepeljék az édesanyjuk ötvenedik születésnapját. Ruth ekkor már a Slade Művészeti Főiskola hallgatója volt, David a disszertációján dolgozott, Hannah fotója pedig ismét megjelent az Elle címlapján.

Ugyanekkor az amerikai csapatokat összevonták a kuvaiti határ mentén, és Izraelben egyre többen kezdtek félni az esetleges háborútól. Hannah mostohaapja azonban megnyugtatta a családját, hogy Izrael úgysem fog belekeveredni. Különben is, a lakásuk a város északi részében van, amit nem érhet támadás.

Egy héttel ezután, az anyjuk születésnapján mindnyájan kicsit többet ettek és ittak a kelleténél, és az azt követő éjszakán nagyon mélyen aludtak. Amikor Hannah magához tért, egy kórházi ágyon találta magát, szíjakkal lekötözve. Csak napokkal később mondták meg neki, hogy az anyját, a húgát és a fivérét azonnal megölte egy eltévedt Scud rakéta, csak a mostohaapja maradt életben.

Hannah heteken át csak feküdt a kórházi ágyon, és bosszút forralt. Amikor végül kiengedték a kórházból, a mostohaapja azt mondta, reméli, visszatér a modellkedéshez, de bármit akar is csinálni, ő mindenben támogatni fogja.

Hannah közölte vele, hogy csatlakozik a Moszadhoz.

És most itt ült a londoni gépen, ahol – ha kicsit másképp alakulnak a dolgok – a fivérének kellene ülnie. Hannah egyike volt a nyolc újoncnak, akiket a brit fővárosba küldtek egy haladó arabnyelv-tanfolyamra. Egy évet járt már egy esti kurzusra Tel-Avivban. Még fél év, és az irakiak sem mondanák meg, hogy nem Bagdadban született. Már arra is képes volt, hogy arabul gondolkozzon, még ha nem is mindig járt úgy az esze, mint egy arabé.

Amikor a 757-es gép áttört a felhőtakarón, Hannah lenézett a kis kerek ablakon az odalenn kanyargó Temzére. Amikor Párizsban élt, gyakran átugrott Londonba is, ha ott akadt valami munka – délelőtt a Bond Streeten vagy Chelsea-ben, délután Ascotban vagy Wimbledonban, este Covent Gardenben vagy Barbicanben. De nem érzett semmi örömöt, hogy viszontláthatja ezt az oly jól ismert várost.

Most nem érdekli belőle semmi más, csak a londoni egyetem egy eldugott kis tanszéke, és egy sorház egyik lakása Chalk Farmban.

2. fejezet

Útban visszafelé Wall Street-i irodájába Antonio Cavalli elgondolkozott Al-Obajdiról, és arról, hogy is került kapcsolatba vele. A dossziéból, amelyet a londoni irodájuk állított össze az új ügyfélről – és a titkárnője, Debbie friss adatokkal bővített ki –, kiderült, hogy bár a nagykövethelyettes Bagdadban született, iskoláit Angliában végezte.

Cavalli lehunyta a szemét, és felidézte magában az elnyomott akcentust meg a szaggatott beszédmódot – mintha csak a brit hadsereg egy tisztjét hallotta volna. A magyarázat benne állt a dossziéban: Al-Obajdi a wimbledoni King’s School diákja volt, majd a Londoni Egyetem jogi fakultásán tanult.

Miután visszatért Bagdadba, a Külügyminisztérium munkatársa lett. Gyorsan emelkedett a ranglétrán, annak ellenére, hogy időközben Szaddám elnökké nevezte ki saját magát, és fokozatosan a Baasz Párt káderei kerültek minden posztra, holott ezeknek a betöltésére nyilvánvalóan nem volt meg a képesítésük.

Cavalli lapozott egyet a dossziéban – egyértelmű volt, hogy Al-Obajdi olyan ember, aki képes alkalmazkodni a legszokatlanabb körülményekhez is. Ami azt illeti, Cavalli büszkén vallotta ugyanezt saját magáról. Mint Al-Obajdi, ő is jogot tanult, a New York-i Columbia Egyetemen. Amikor a végzősök beadhatták a pályázatukat a vezető jogi cégekhez, az eredményeinek köszönhetően Cavalli mindig rajta volt a legjobbak szűkített listáján, ám amikor rájöttek, ki az apja, a felvételi beszélgetésre már be sem hívták.

Miután öt éven keresztül napi tizenöt órát dolgozott Manhattan egyik nem igazán jó nevű ügyvédi irodájában, a fiatal Cavallinak rá kellett jönnie, hogy legalább tíz évbe fog telni, amíg a neve felkerülhet az iroda cégtáblájára, annak ellenére, hogy feleségül vette az egyik vezető lányát. Tony Cavallinak nem volt vesztegetni való tíz esztendeje, ezért aztán úgy döntött, hogy saját vállalkozásba kezd, és elvált a feleségétől.

1982 januárjában bejegyezték a Cavalli & Co. nevű céget, tíz évvel később, 1992. április 15-én pedig a társaság százötvenhétezer dolláros profitot jelentett be az adó befizetése után. A cég könyveléséből az már nem derült ki, hogy 1982-ben egy leányvállalatot is alapítottak, de azt nem jegyeztették be. A cég sohasem kért adó-visszatérítést, annak ellenére, hogy évről évre nőtt a profitja. A vállalatot tulajdonképpen csak bennfentesek kis csoportja ismerte „Skills” néven, és arra specializálódott, hogy megoldjon olyan kényes problémákat, amelyeket nem lehet egyszerűen csak a szaknévsor felütésével elintézni.

Az apja jó összeköttetéseinek és Cavalli ambícióinak köszönhetően a be nem jegyzett cég rövidesen komoly hírnévre tett szert bizonyos körökben; nagy sikerrel oldott meg olyan problémákat, amelyeket névtelenségbe burkolózó ügyfeleik korábban megoldhatatlannak tartottak. Cavalli cégének legutóbbi megbízásai között szerepelt például, hogy szerezzen vissza egy kazettát, amelyre egy telefonbeszélgetést rögzítettek Frank Sinatra és Nancy Reagan között, amit a Rolling Stone magazin le akart közölni, valamint hogy lopjanak el Írországból egy Vermeer-festményt egy kissé különc dél-amerikai műgyűjtő számára. A potenciális üzletfelek körében aztán diszkréten el is terjesztették ezeknek a sikeres akcióknak a hírét, és ezek mintegy referenciamunkaként szolgáltak.

A klienseiket olyan gondosan válogatták meg, mintha a New York Jachtklub tagságáról lenne szó, mivel – ahogy Tony apja gyakran mondogatta – egyetlen baklövés is elég lett volna ahhoz, hogy élete hátralevő részét sokkal kevésbé fényűző körülmények között töltse, mint a Keleti hetvenötödik utca 23. alatt található luxuslakás vagy a Lyford Cay-i villájuk.

Az utóbbi egy évtized során Tony a világ minden táján kiépítette képviselőinek a hálózatát, ők látták el olyan ügyfelekkel, akik segítségre szorultak egy ügyben, amelyet csak igen nagy fantáziával lehetett elintézni. A libanoni összekötője mutatta be a bagdadi nagykövethelyettesnek, akinek a megbízása kétségtelenül ebbe a kategóriába tartozott.

Amikor Tony apját először tájékoztatták a „Sivatagi Csend” elnevezésű akció terveiről, azt tanácsolta a fiának, kérjen százmillió dollárt, tekintettel az akció veszélyességére, hiszen úgy kell majd végrehajtaniuk, hogy közben egész Washington szeme rajtuk lesz.

– Egyetlen kis hiba is elég – figyelmeztette az öreg –, és többet fognak írni rólad az újságok, mint Elvis feltámadásáról.

Miután távozott az előadóteremből, Scott Bradley átvágott a Grove Street-i kis temetőn, remélve, hogy vissza tud érni a St. Ronan Street-i lakásába, még mielőtt rajtaütne valamelyik hallgatója. Nagyon kedvelte mindegyiküket – na jó, majdnem mindet –, és biztos volt benne, hogy a komolyabbaknak idővel megengedi, hogy visszakísérjék a lakásába, és csatlakozzanak hozzá egy italra és egy hosszú, éjszakába nyúló beszélgetésre. De majd csak a második év vége felé.

Szerencsésen sikerült elérnie a lépcsőházat, még mielőtt utolérte volna egy jogászpalánta. Persze a legtöbben nem tudják, hogy valamikor 48,1 másodperc alatt futotta a négyszáz métert, a Georgetowni Egyetem váltócsapatának a tagjaként. Biztos volt benne, hogy sikerült megmenekülnie; felszaladt a lépcsőkön, és meg sem állt, míg el nem érte a harmadik emeleti lakását.

Belökte az ajtót, amely nem volt bezárva. Sohasem zárta be. Az égegyadta világon semmi sem volt a lakásában, amit érdemes lett volna ellopni – még a tévéje sem működött. Az egyetlen kis dosszié, amely arra utalt, hogy a jogtudományokon kívül valami másnak is a szakértője, gondosan el volt rejtve a könyvespolcon egy adózási szakkönyv és a Magánjogi vétségek című kötet között. A könyvek mindenütt halmokban álltak, a bútorokat olyan vastag porréteg fedte, hogy az ujjával beleírhatta volna a nevét, de ez őt egy cseppet sem zavarta.

Scott becsukta maga után az ajtót, és mint mindig, első pillantása az édesanyja komódon álló fényképére esett. A jegyzeteit ledobta a kép mellé, és összeszedte a padlóról a postáját. Átsétált a szobán, leült egy bőrfotelbe, és eltűnődött, vajon azok közül az okos és figyelmes arcú diákok közül, akik ma ott ültek az előadásán, hányan lesznek ott két év múlva is. Negyven százalék már jó lenne – de valószínűbb a harminc. Ők azok, akiknek a számára majd megszokottá válik, hogy napi tizennégy órát dolgozzanak, és nem csak a vizsgák előtti utolsó hónapban. És közülük vajon hányan fogják tartani magukat ahhoz a mércéhez, amelyet Thomas W. Swan dékán állított fel? Öt százalék, ha szerencséje van.

Scott figyelme az ölében heverő levelekre fordult. Egy számlakivonat az American Expresstől; egy meghívó Browntól, hogy tartson egy előadást az alkotmányról a Charles Evans Hughes-emlékülésen; egy levél Caroltól, amelyben emlékezteti, hogy már nagyon rég nem találkoztak; egy körlevél egy brókercégtől, amely azt ugyan nem ígéri, hogy megduplázza a pénzét, de...; és végül egy sima barna boríték – a postabélyegző szerint Virginiából –, olyan gépírással címezve, amit azonnal felismert.

Feltépte a borítékot, és kivette az egyetlen papírlapot, amelyen a legfrissebb utasítások álltak.

Al-Obajdi lesétált a Közgyűlés épületének földszintjére, és leült egy székre, közvetlenül a nagykövet háta mögé, aki, a fülén fülhallgatóval, igyekezett mélységes érdeklődést tanúsítani a beszéd iránt, amelyet a Brazil Nagykövetség feje éppen tartott. Al-Obajdi főnöke jobb szerette bizalmas megbeszéléseit a Közgyűlés nagytermében tartani, mivel gyanította, hogy nagyjából ez az egyetlen helyiség az ENSZ székházában, amely nincs telerakva a CIA lehallgatókészülékeivel.

Al-Obajdi türelmesen várakozott, amíg a nagykövet az egyik füléről félrehúzta a fülhallgatót, és hátradőlt.

– Elfogadták a feltételeinket – súgta oda Al-Obajdi, mintha legalábbis ő lett volna az, aki az árajánlatot tette. A nagykövet ráharapott az alsó ajkára, amiről beosztottjai már jól tudták, hogy azt jelenti, további részleteket kíván hallani.

– Százmillió – suttogta Al-Obajdi. – Tízmillió azonnal. A többi kilencven a megbízatás teljesítése után.

– Azonnal? – kérdezte a nagykövet. – Mit jelent az, hogy azonnal?

– Holnap délig – suttogta Al-Obajdi.

– Mindenesetre szájedi számított erre az eshetőségre is – mondta elgondolkozva a nagykövet.

Al-Obajdi mindig is csodálta, hogy a főnöke miként tudja mindig olyan tiszteletteljesen, mégis pimaszul kiejteni az ’uram’ jelentésű szájedi szót.

– Üzennem kell Bagdadba, hogy tájékoztassák a külügyminisztert a sikerünkről – tette hozzá a nagykövet egy mosollyal.

Al-Obajdi is mosolygott volna, de nagyon jól tudta, hogy a nagykövet addig nem fogja beismerni, hogy neki bármi köze van az akcióhoz, amíg az a kezdeti, formálódó szakaszában van. Amíg csak lehet, távol tartja magát fiatalabb kollégája intézkedéseitől, és szép nyugodtan teszi a dolgát New Yorkban. Három év múlva úgyis visszavonul. Ezzel a taktikával már majdnem tizennégy évet túlélt Szaddám Huszein uralkodásából, mialatt nem egy kollégája kudarcot vallott abban, hogy állami nyugdíjat szerezzen. Tudomása szerint egyiküket a családja szeme láttára lőtték agyon, kettőt felakasztottak, többeket pedig „eltűntnek” nyilvánítottak.

A nagykövet rámosolygott az épp arra sétáló angol kollégájára, aki tudomást sem vett az erőfeszítésről.

– Beképzelt hólyag – mormogta az arab.

A nagykövet visszaigazította a fülére a fülhallgatót, jelezve, hogy eleget hallott. Tovább figyelte, hogy milyen problémákat okoz az esőerdők megóvása Brazíliában, és hogy szeretnének további százmillió dollár segélyt kapni erre a célra az ENSZ-től.

Ez igazán nem olyan ügy, ami szájedit érdekelné.

Hannah épp kopogni készült a sorházi lakás ajtaján, de az ajtó már ki is tárult, még mielőtt becsukhatta volna maga mögött a törött kaput a kis ösvény végében. Egy sötétbarna hajú, kissé molett, erősen festett hölgy sietett elé ragyogó mosollyal, hogy üdvözölje. Hannah úgy látta, nagyjából egyidős lenne az anyjával, ha ő még élne.

– Isten hozta Angliában, kedvesem, én Ethel Rubin vagyok – mondta lelkendezve. – Ne haragudjon, hogy a férjem nem tudja üdvözölni, de még jó egy óra, míg megjön az irodából. – Hannah épp szóra nyitotta a száját, de Ethel máris hozzátette: – Hadd mutassam meg a szobáját, aztán majd elmeséli, mik a tervei. – Felkapta Hannah egyik csomagját, és bevezette a lányt a házba. – Csodálatos lehet először látni Londont – tette hozzá, miközben felkapaszkodtak a lépcsőn az emeletre –, bizonyára sok izgalmas élményben lesz része ebben a fél évben.

A rázúduló szóáradatból Hannah számára kiderült, hogy Ethel Rubinnak a leghalványabb fogalma sincs arról, hogy ő miért jött Londonba.

Miután kicsomagolt és lezuhanyozott, Hannah csatlakozott háziasszonyához a nappaliban. Mrs. Rubin tovább fecsegett, alig figyelve oda Hannah közbevetett válaszaira.

– Meg tudná mondani, merre van a legközelebbi edzőterem? – kérdezte Hannah.

– A férjem perceken belül itt lesz – felelte Mrs. Rubin. Mielőtt folytathatta volna, kitárult a bejárati ajtó, és egy körülbelül százhatvanöt centi magas, göndör, sötét hajú és még sötétebb szemű férfi lépett be. Peter Rubin bemutatkozott, megkérdezte, hogy utazott, de aztán egyáltalán nem tett megjegyzéseket arra, hogy nyilván azért jött, hogy London pezsgő életével ismerkedjen. Hannah hamar rájött, hogy Peter Rubin sohasem tesz fel olyan kérdéseket, amikről sejti, hogy nem kaphat őszinte választ. Bár Hannah biztos volt benne, hogy Mr. Rubin sem ismeri a küldetése részleteit, az nyilvánvaló volt, hogy gyanítja: nem csak vakációzni jött Londonba.

Mrs. Rubin csak éjfél után engedte ágyba kerülni Hannah-t, aki már teljesen kimerült. Ahogy letette a fejét a párnára, rögtön mély álomba zuhant, és nem is sejtette, hogy Peter Rubin épp azt magyarázza a konyhában a feleségének, hogy a jövőben lehetőleg ne nyaggassa annyit a vendégüket.

3. fejezet

A nagykövethelyettes sofőrje kihajtott az ENSZ parkolójából, és nyugat felé indult. Áthaladt a Lincoln-alagúton a Hudson folyó alatt, és New Jersey felé vette az útját. Perceken át egyetlen szót sem szóltak, sem Al-Obajdi, sem a sofőr, aki közben állandóan a visszapillantó tükörbe nézegetett. Amikor elérték a New Jersey-i autópályát, már biztos volt benne, hogy senki sem követi őket.

– Helyes. – Al-Obajdi csak ennyit mondott. Aznap először kezdte kicsit elengedni magát, és megint azzal a gondolattal játszadozott, hogy mihez kezdene, ha az övé lenne ez a tízmillió dollár. Amikor útközben elhajtottak egy Midatlantic National Bank mellett, ezredszer futott át a fején a gondolat, hogy mi lenne, ha megállítaná a kocsit, szépen besétálna a bankba, és álnéven betenné a pénzt egy számlára. Másnap reggel már a világ túlsó felén járhatna. Ebbe biztos beleizzadna kissé a nagykövet. És ha csipetnyi szerencséje van, Szaddám halott lesz, mielőtt még a nyomára bukkannak. És akkor már ki törődne ővele?

Al-Obajdi a maga részéről egyetlen pillanatig sem hitte, hogy a nagy vezér hajmeresztő terve végrehajtható lenne. Abban reménykedett, hogy kellő idő eltelte után azt jelentheti majd Bagdadnak, hogy senkit sem találtak, aki elég megbízható és alkalmas lenne a merész akció végrehajtására. De aztán megérkezett New Yorkba egy bizonyos libanoni illető.

Al-Obajdi persze tudta, hogy egyetlen ujjal sem nyúlhat egy dollárhoz sem a pénzből – amely itt hever mellette az ülésen egy golftáskában –, két okból sem. Először is: az anyja és a húga Bagdadban él, viszonylagos jólétben, és ha a pénz eltűnne, azonnal letartóztatnák, megkínoznák, megerőszakolnák és végül felakasztanák őket – azzal az indokkal, hogy együttműködtek egy árulóval. Nem mintha Szaddám Huszeinnek kellene igazi indok arra, hogy bárkit is megölessen, ha azt gyanítja, hogy az illető elárulta őt.

Másodszor: Al-Obajdi – aki mindennap ötször, arccal kelet felé fordulva, térdre hullott, és imádkozott, hogy Szaddám végül ugyanúgy végezze, mint az „árulók” – kénytelen volt elismerni, hogy tulajdonképpen Gorbacsovnak, Thatchernek és Bushnak sokkal kevésbé sikerült megőriznie a hatalmát, mint a nagy szájedinek.

Al-Obajdi – attól a pillanattól kezdve, hogy megkapta ezt a megbízatást a nagykövettől – tisztában volt vele, hogy Szaddám valószínűleg békésen az ágyában fog meghalni, amíg az ő túlélési esélyei enyhén szólva csekélyek. Ha ezt a pénzt most kifizetik, de Cavalli kudarcot vall a feladatával, akkor őt valamilyen diplomáciai ürüggyel visszahívják Bagdadba, aztán letartóztatják, bíróság elé állítják, és elítélik. És azok a szép szavak, amelyeket egykor a professzorától hallott a Londoni Egyetemen, annyit fognak érni csupán, mint a szélbe szórt homokszemek.

A sofőr lefordult az autópályáról, és Newark központja felé tartott, miközben Al-Obajdi gondolatai megint arra terelődtek, mire is fogják felhasználni a pénzt. Az egész ötletről lerítt, hogy Szaddámtól származik. Eredeti volt, merészséget kívánt, nyers bátorságot, jó idegeket és nagy adag szerencsét. Al-Obajdi továbbra sem adott egy százaléknál több esélyt akár csak annak is, hogy a kezdeti fázison túljusson az akció, hát még hogy sikeresen be is fejeződjék. De persze az amerikai külügyminisztérium egyes szakértői sem adtak egy százaléknál több esélyt Szaddámnak arra, hogy túléli a „Sivatagi Vihar” hadműveletet. És ha a nagy szájedi tervét sikerül végrehajtani, az Egyesült Államok nevetség tárgya lesz az egész világ előtt, Szaddám pedig előkelő helyet biztosít magának az arab történelem lapjain: a nagy Szaladin mellett fogják majd emlegetni.

Al-Obajdi utánanézett, hogy pontosan hol található az épület, és utasította a sofőrt, hogy a céltól kétsaroknyira álljon meg. Egy iraki, amint kiszáll egy hatalmas fekete limuzinból közvetlenül egy bank előtt, túl feltűnő lenne. Amikor a kocsi megállt, Al-Obajdi fogta a golftáskát, és kikecmergett a járdára. Bár csak pár száz métert kellett sétálnia a bankig, ez volt az a része a feladatnak, amit a legkockázatosabbnak tartott. Végignézett az utcán, mindkét irányba. Nem látott semmi aggasztót, úgyhogy megragadta a golftáskát, és a vállára vette.

Az volt az érzése, kissé feltűnő látványt nyújthat, ahogy végigvonul a Martin Luther King sugárúton elegáns, méregdrága öltönyében, a vállán egy golftáskával.

Bár alig két percbe telt, amíg megtette a rövid távot a bankig, Al-Obajdiról már patakokban folyt az izzadság, mire odaért a bejáratig. Fellépkedett a kopottas lépcsőkön, és bement a forgóajtón. Két fegyveres őr fogadta, akik inkább úgy festettek, mint két szumóbajnok, és nem mint banki alkalmazottak. A nagykövethelyettest villámgyorsan egy várakozó lifthez kísérték; ahogy beléptek, az ajtaja azonnal összezárult, és csak akkor nyílt szét, amikor leértek az alagsorba. Al-Obajdi kilépett, és szemtől szembe találta magát egy férfival, aki, ha lehet, még tagbaszakadtabb volt, mint a két őr, aki a bejáratnál üdvözölte. Az óriás biccentett, és egy ajtóhoz vezette a szőnyeggel borított folyosó végében. Ahogy közeledtek, az ajtó hirtelen kitárult, és Al-Obajdi belépett egy helyiségbe, ahol tizenketten várakoztak egy óriási, kerek asztal körül. Konzervatív öltözékben, némán ültek, de valahogy egyikük sem úgy festett, mint egy bankpénztáros. Az ajtó becsukódott mögöttük, és hallotta, hogy kívülről ráfordítják a kulcsot. Az asztalfőn felállt egy férfi, és köszöntötte:

– Jó reggelt, Mr. Al-Obajdi! Ha jól tudom, letétbe óhajt helyezni valamit egy ügyfelünk számára.

A nagykövethelyettes bólintott, és egyetlen szó nélkül átnyújtotta a golftáskát. A férfi nem mutatott meglepetést. Látott ő már hatalmas értékeket a legkülönbözőbb dolgokba rejtve, kitömött krokodiltól a gumi óvszerig.

A táska súlya azonban meglepte; nagy puffanással lerakta az asztalra, kiborította a tartalmát, és a bankjegyhalmokat szétosztotta az asztal körül ülők között. Mind a tizenegyen rohamtempóban számolni kezdtek, tízezres halmokba rendezve a bankókat. Senki sem kínálta hellyel Al-Obajdit, úgyhogy állva maradt, és a következő negyven percben nem volt más dolga, mint figyelni, ahogy számolnak.

Amikor a végére értek, a főpénztáros még egyszer ellenőrizte a halmok számát. Pontosan ezer. Elmosolyodott, olyan mosollyal, amely nem Al-Obajdinak, hanem a pénznek szólt, aztán felnézett az arabra, és kurtán bólintott, elismerve, hogy az összeg megvan.

A golftáskát visszaadták, mintha ez is a megegyezés része lenne. Al-Obajdi kicsit ostobán érezte magát, ahogy a vállára akasztotta az üres táskát. A főpénztáros megnyomott egy gombot az asztal alatt, mire az ajtó kinyílt.

Az egyik őr, aki a bejáratnál fogadta, ott várakozott, hogy visszakísérje a földszintre. Mire a nagykövethelyettes kilépett az utcára, az őr már el is tűnt.

Al-Obajdi hatalmas, megkönnyebbült sóhajjal visszaindult a két sarokkal lejjebb várakozó kocsihoz. Engedélyezett magának egy elégedett kis mosolyt, amiért ilyen profi módon oldotta meg a feladatát. Biztos volt benne, hogy a nagykövet is örülni fog, ha meghallja: minden a legnagyobb rendben ment. Persze a dicséreteket ő fogja majd bezsebelni, ha tájékoztatták Bagdadot, hogy a „Sivatagi Csend” elnevezésű akció beindult.

Al-Obajdi ekkor hirtelen elesett a járdán: valaki meglökte, és letépte a válláról a golftáskát, mielőtt bármit is tehetett volna. Felnézett, és látta, hogy két siheder rohan el az utcán, egyikük kezében a táskával.

Al-Obajdi úgyis sokat gondolkozott rajta, hogy szabaduljon meg tőle.

Másnap, pár perccel hét után Tony Cavalli csatlakozott az apjához a reggelinél. Nem sokkal a válását követően visszaköltözött a Hetvenötödik utca és a Park Avenue sarkán lévő lakásukba. Az apja, amióta nyugalomba vonult, ideje nagy részét az egész életében lelkesen űzött hobbijának szentelte: ritka könyveket, kéziratokat és történelmi dokumentumokat gyűjtött. Azzal is hosszú órákat töltött, hogy átadja a fiának mindazt, amit ügyvédként megtanult – leginkább annak a művészetét, milyen módon lehet elkerülni, hogy az ember túl hosszú időt legyen kénytelen eltölteni valamelyik állami fegyintézetben.

A komornyik kávét és pirítóst szolgált fel, miközben apa és fia megbeszélték a legújabb megbízatásukat.

– Kilencmillió dollárt elhelyeztünk az ország negyvenhét bankjában – mondta Tony az apjának. – Egymilliót pedig a Franchard és Társainál Genfben, Hamid al-Obajdi névre – tette hozzá egy szelet pirítóst vajazgatva.

Az apa elmosolyodott, látva, hogy a fia milyen ügyesen használja fel a régi trükköt, amire valamikor ő tanította meg.

– De mit fogsz mondani Al-Obajdinak, ha megkérdezi, mire költötted a tízmilliót? – érdeklődött az idősebb Cavalli, aki a „Skills” elnöke volt.

Az elkövetkező egy órában Tony a legapróbb részletekig ismertette a „Sivatagi Csend” akciót az apjával, aki csak olykor-olykor szakította félbe egy kérdéssel vagy javaslattal.

– A színész megbízható? – kérdezte, mielőtt belekortyolt volna a kávéjába.

– Lloyd Adams még mindig tartozik nekünk több mint harmincezer dollárral – felelte Tony. – Nem mondhatni, hogy túl sok szerepet kapott volna mostanában, legfeljebb reklámokban...

– Jól van – mondta az idősebb Cavalli. – Na és Rex Butterworth?

– A Fehér Házban ül, és várja az utasításokat.

Az apa bólintott.

– Na de miért pont az ohiói Columbust választottad?

– A sebészeti felszerelések az ottani klinikán éppen megfelelőek, továbbá az orvosi egyetem dékánjának tökéletes a képesítése. A rendelőjét és a lakását teleraktuk poloskákkal.

– És a lánya?

– A nap huszonnégy órájában figyeljük.

– Mikor indul az akció?

– Jövő kedden, amikor a dékán beszédet tart a lánya iskolájában.

Belépett a komornyik, és elkezdte leszedni az asztalt.

– És mi a helyzet Dollár Bill-lel?

– Angelo már úton van San Franciscóba. Megpróbálja rábeszélni, hogy vállalja a dolgot. Ha tényleg meg akarjuk csinálni, feltétlenül szükségünk van Dollár Billre. Ő a legjobb a szakmában. A nyomába sem érhet senki.

– Már amikor józan – jegyezte meg az idősebb Cavalli.

{*} Az Amerikai Egyesült Államok függetlenségi nyilatkozatából származó idézeteket Vecseklőy József fordításában közöljük. – A szerk.