Eugene H. Peterson

A lelkipásztori
hivatás
művészete

részlet

Harmat – KIA
Budapest, 2023

Originally published in English under the title The Contemplative Pastor: Returning to the Art of Spiritual Direction
1993 Wm. B. Eerdmans Publishing Co.

Copyright © 1989 Eugene H. Peterson

© 2022 Harmat Kiadó
Minden jog fenntartva. All rights reserved.
Kérjük, hogy a szerző jogait tiszteletben tartva a könyvet ne másolja, és a mű felhasználásához kérje a kiadó engedélyét.

Ha másképp nem jeleztük, a bibliai idézeteket a Magyar Bibliatársulat revideált új fordítású Bibliájából vettük (RÚF; 2014).

Fordította: Borsos-Pintér Nóra
A verseket fordította: Molnár Illés
Lektorálta: Kovács Endre

ISBN
978 963 288 712 8 (ePub)
978 963 288 713 5 (mobi)

H. James Riddellnek

γνήσιος σύζυγος

Tartalom

Előszó

Újraértelmezések

1. A meztelen főnév

2. A ráérős lelkipásztor

3. A felforgató lelkipásztor

4. Az apokaliptikus lelkipásztor

Két vasárnap között

5. Szolgálat a forgatagban

6. A lelkek gondozásának elfeledett művészete

7. Imádság nyitott szemmel

8. Az első nyelv

9. A növekedés döntés kérdése?

10. A spontán társalgás szolgálata

11. Másképp vagyunk rosszul

12. Az árbócrúdhoz kötözve

13. Pusztaság és aratás: egy szombatév története

Az ige frissé lett

14. Poéták és pásztorok

15. Versek

Függelék

Interjú Eugene Petersonnal

Előszó

A lelkipásztori hivatás művészete azok számára nyújt útmutatást, akik a lelkészi önazonosság helyreállításának útját keresik. Szerzője Eugene H. Peterson (1932–2018) lelkész, író és költő, akinek azonban élete első 44 évében egyetlenegy könyve sem jelent meg. Kéziratait azzal utasították el a kiadók, hogy azok nem felelnek meg a megszokott keresztény műfajoknak. Miután megtört a jég, közel negyven könyve talált olvasókra (köztük magyarul is megjelent A lelkészi szolgálat három sarokpontja), és a The Message [Az üzenet] című Biblia-parafrázisa több mint 20 millió példányban kelt el. Ma Eugene Petersont a protestáns keresztény spiritualitás egyik meghatározó személyiségeként tartjuk számon.

Ha a szerzőről csak a fentieket mondanánk el, és hallgatnánk arról, ahogy a hétköznapiságot megbecsülte és megélte, akkor nemcsak kifelejtenénk valami fontosat Eugene-ról (aki azt szerette, ha egyszerűen a keresztnevén szólítjuk), hanem el is torzítanánk mind a róla alkotott képet, mind lelkiségének fő jellemzőjét. Eugene a konkrét kapcsolatok, helyek és események embere volt. Nem kicsisége ellenére lett ismert, hanem pont azáltal, amit mint egykori tanítványa és közeli barátja magam is megtapasztaltam. Emlékszem, hogy 1995. április 10-én, amikor a kanadai Regent College-ban (Vancouver) meghívást kapott, hogy fél tucat teológushallgatónak az írással kapcsolatos tapasztalatairól meséljen, Eugene – miközben mi valami nagy műhelytitkot reméltünk hallani – a tőle megszokott mesterkéletlenséggel és közvetlenséggel, érces hangján és ráérősen A lelkipásztori hivatás művészete születésének történetét kezdte mesélni. A kicsiség iránti fogékonyságát jól visszaadja, hogy elsőként azt az egyszerű embert emelte ki, aki húsz éven át mellette dolgozott a gyülekezetben, és akinek a könyvét ajánlotta, majd elmondta, hogy az eredetileg önálló cikkeiből a kiadója válogatta ki a lelkipásztori szolgálathoz illőket.

A könyv angol nyelvű megjelenésekor 1989-ben Eugene-t az a jelenség aggasztotta, hogy Amerika-szerte igen sok lelkipásztor hagyta el a hivatását. Azokban az években minket Magyarországon a rendszerváltás foglalkoztatott, nálunk a lelkipásztorokra akkor még nem nehezedett olyan erős nyomás, hogy társadalmi igényeket elégítsenek ki, manapság viszont annál inkább igaz ez itthon is. Ezzel párhuzamosan a programok szervezése, a nagy épületek fenntartása és a tagság számának alakulása kezdi lekötni a figyelmüket. Ma sok lelkész úgy érzi, ahhoz, hogy valami érdemit adhasson az embereknek, egy „rendes” szakmát kellene keresnie. Persze továbbra is hűségesen keresztel, esket, temet, oktat, vigasztal, biztat és erkölcsi útmutatást ad, illetve számtalan nemes vállalkozást áld meg, de hivatása a saját szemében (is) egyre inkább puszta szolgáltatássá redukálódik. Nem hagyja el az egyházközségét, de belül nem az elmélyüléstől, hanem az átképzéstől várja a kiutat. Kevésnek tartja hivatását.

Eugene a lelkipásztort az eredeti munkaköri leírásához hívja vissza, arra buzdítja, hogy úgy nézzen magára, mint az angol John Keats tekint költői munkásságára: „A költő […] jellegtelen: …állandóan feloszlik valami másban.” (110. o.) Ez a Másvalaki Eugene számára a lelkipásztori szolgálat szíve, lelke, a feladat pedig a Felé való (vissza)fordulás.

Jelen kötet különlegessége – azon túl, hogy magyar nyelven először ad Eugene Peterson verseiből is ízelítőt Molnár Illés hozzáértő műfordítói munkájának köszönhetően – leginkább ebben áll: a szerző elsősorban lelkipásztorként szól hozzánk, aki mint tanú képviseli Krisztust, mert szemében a lelkipásztor nem több és nem is kevesebb ennél. Eugene arra hív, hogy a lelkipásztor ne a szolgáltató- vagy a szórakoztatóipar szereplőihez csatlakozzon, ne akarjon menedzser lenni, hanem feladatát a lelkek pásztorolásában lássa. Amellett teszi le a voksát, hogy a keresztény szolgálat lényege abban áll, hogy az embereket úgy kapcsoljuk Istenhez, hogy közben a lehető legnagyobb mértékben félre is állunk, hogy általunk Isten szeretete szabad utat kaphasson az emberekhez. Beszélgetéseiben és tanításában Eugene gyakran idézte Keresztelő János mondatát: „Neki növekednie kell, nekem pedig kisebbé lennem.” (János 3,30) Eugene lelkiségének titka a kitartó hit abban, hogy a lelkipásztori hivatás e kettős aktusa semmi mással nem helyettesíthető.

Egy fiatal lelkipásztorhoz címzett levelében hasonlóan ír, mint ebben a kötetben: az a pozíció, amelybe az egyház a felszentelés által a lelkipásztorokat állítja, arra adatik, „hogy tanúbizonyságot tegyünk arról, amiről nem sokat tudunk, és amit nem is tudunk megmagyarázni, illetve megéljük az üdvösség és a szentség misztériumát” (The Pastor). Mivel a lelkipásztor a szolgálatának nyilvánosságából fakadóan nem bújhat el mások szeme elől, Eugene szerint két út áll előtte: vagy átblöfföli az életét – egy olyan életvitelt kialakítva, amelyben „kompetens”, illetve legalább annak mutatja magát, de ezt az Istenbe vetett bizalomtól teljesen függetlenül teszi –, vagy belemerészkedik a szeretet bensőségességének útjaiba. Az előbbiben a menedzseri, szervezői, reklámipari és terápiás szakértelem lesz önazonosságának lényege, az utóbbiban az Isten és az emberek szeretete határozza meg. Míg az első esetben a lelkészi munka egy szakma, és ez a felfogás eltorzítja és lebontja az Istennek történő helyadás központi voltát, a második esetben a lelkipásztor testvér. Jézusnak és a gyülekezet tagjainak testvére, és a szolgálatát Jézusnak az Atyával való kapcsolata határozza meg, amit senki se ismer, csak az, akinek Jézus kijelenti. A keresztény szolgálat az Atya és a Fiú közösségéből indul ki, és ide tart. Eugene ez utóbbi útra hívja olvasóit. Arra, hogy maradjanak meg abban a szolgálatban, ahol a Vőlegény barátjaként teret adnak annak, amit Jézus végez az emberben.

Kovács Endre

lelkiségi teológus,
a Barnabás Csoport munkatársa,
a Harmat Kiadói Alapítvány
kuratóriumának alapító elnöke

ÚJRAÉRTELMEZÉSEK

1. A meztelen főnév

Abban a pillanatban, hogy elfogadom a kultúránk rólam adott meghatározását, ártalmatlanná válok.

Egy egészséges főnévnek nincs szüksége jelzőkre. A melléknevek összezavarják az erőteljes főneveket. Ha azonban a főnevet a kultúra megrongálta vagy megbetegítette, szüksége van jelzőkre.

A „lelkipásztor” ilyen főnév volt: energikus és férfias. Mindig is szerettem ennek a szónak a hangzását. Egészen fiatal koromtól egy olyan ember jutott róla eszembe, aki szenvedélyesen szereti Istent, és odaadóan törődik az emberekkel. Bár az ismerős lelkészek nem testesítették meg ezeket a tulajdonságokat, a szó maga a rácáfoló példák ellenére megtartotta az erejét. Ma is, amikor azt kérdezik tőlem, hogyan szeretném, ha hívnának, mindig azt mondom, hogy „lelkipásztornak”.

Ha megfigyelem, hogy Amerikában a lelkészek manapság hogyan élik meg a hivatásukat, és milyen hangsúllyal és kontextusban hangzik el a „lelkipásztor” szó, rá kell jöjjek, hogy én egészen mást hallok ki ebből a szóból, mint mások. A hétköznapi használatban ez egy erőtlen főnév, paródiák tárgya és megalkuvások áldozata. Égető szüksége van megerősítő jelzőkre.

Tapasztalatom szerint ezt a jelzős rehabilitációt szüntelenül gyakorolnom kell, méghozzá úgy, hogy elutasítom a kortárs kultúra lelkészi hivatásról alkotott definícióit, és a Szentírás gondolatai és képei alapján alakítom újra az életemet. A társadalom felettébb nyájasan viszonyul hozzám. Bátorít, hogy tartsam meg hagyományos keresztény hitvallásomat, dicséri evangéliumi életvitelemet, és nagyra tartja az elkötelezettségemet. Cserébe pusztán egy dolgot kér: fogadjam el a munkámról adott leírását, azt, hogy a társadalom jó szándékának bátorítója vagyok, a pap, aki szenteltvizet hint az emberek jóakaratú felbuzdulásaira. Sokan közülük a barátaim. Amennyire én látom, egyiküknek sincs szándékában, hogy lenézzen.

Ám abban a pillanatban, hogy elfogadom a kultúránk rólam adott meghatározását, ártalmatlanná válok. Beszélhetek mindenféle gonoszság és ostobaság ellen, ahogyan jólesik, az emberek elviselnek, ahogy egy udvari bolondot is elviselnek. Megengedik, hogy szervezzem csodálatos jóakaratukat, hiszen az csak a hétvégékre szól. Újra kell tehát értelmeznünk a „lelkészség” lényegét. Ebből a célból három jelzőt ajánlok a „lelkipásztor” főnév számára: ráérős, felforgató és apokaliptikus.

2. A ráérős lelkipásztor

Hogyan tudnék bárkit rávenni, hogy hitből és ne cselekedetekből éljen, ha közben én folyamatosan azzal zsonglőrködöm, hogy mindent bele tudjak gyömöszölni a naptáramba?

Ha egy levelet az „elfoglalt lelkésznek” címeztek, az egészen biztos, hogy olvasatlanul a szemétkosaramban végzi. Nem mintha időnként nem lenne igaz rám ez a címke. De eszem ágában sincs odafigyelni annak a hangjára, aki éppen a legrosszabbat erősíti bennem.

Nem vitatom el ennek a jelzőnek a pontosságát. De igenis harcba szállok az ellen, hogy hízelgésre és az együttérzés kifejezésére használják. „Szegény feje! – sajnálkoznak rajtam. – Olyan odaadóan szolgálja a nyáját! A munkának se vége, se hossza, és ő fáradhatatlanul feláldozza magát.” De az „elfoglalt” melléknév nem a hivatás iránti elkötelezettséget jelzi, hanem éppen ellenkezőleg, az árulást. Nem odaadást, hanem elpártolást. Ez a melléknév: „elfoglalt”, a lelkész szó előtt úgy kellene hogy csengjen a fülünknek, mint a „házasságtörő”, ha egy feleséget jellemez, vagy a „sikkasztó”, ha egy bankárt. Gyalázatos botrány, istenkáromló sértés.

Tours-i Hilarius irreligiosa sollicitudo pro Deo-nak nevezte a lelkészek túlzott elfoglaltságát. Azaz istenkáromló aggodalmaskodásnak, ami arra ösztönöz bennünket, hogy Isten munkáját helyette végezzük el. Két – meglehetősen alantas – oka van annak, hogy elfoglalttá válok (és feltételezem, hogy rajtam kívül még sok kollégámmal is ez a helyzet).

Elfoglalt vagyok, mert hiú vagyok. Fontosnak szeretnék látszani. Jelentősnek. Mi jobb módja van ennek, mint az elfoglaltság? Az elképesztő számú munkaóra, a zsúfolt program, a sok igény, amivel emberek hozzám fordulnak, mind azt bizonyítja – a magam számára és persze mindenki más számára, aki ezt észreveszi –, hogy fontos vagyok. Ha elmegyek egy orvosi rendelőbe, és a váróban nem ül senki, sőt a félig nyitott ajtón keresztül azt látom, hogy az orvos könyvet olvas, nem merül-e fel bennem a kérdés, hogy vajon mennyire jó orvos az ilyen? Egy jó orvos ajtaja előtt emberek hosszú sora várja, hogy bejusson hozzá; egy jó orvosnak nincs ideje könyvet olvasni. Noha morgolódok, miközben egy elfoglalt orvos rendelőjében ücsörgök, egyúttal le is nyűgöz a fontossága.

Az ilyen élmények hatnak rám. Olyan társadalomban élünk, ahol a zsúfolt program és a zaklatott életvitel a fontosság jeleinek számítanak, így hát én is zsúfolt programot és zaklatott élettempót alakítok ki magamnak. Amikor ezt mások észreveszik, elismerik a fontosságomat, és ez olyan, mintha hájjal kenegetnének.

Elfoglalt vagyok, mert lusta vagyok. Hanyagul megengedem, hogy mások döntsék el, mit csináljak, ahelyett hogy én magam határoznám meg, és aztán ragaszkodnék ahhoz, ami mellett döntöttem. Hagyom, hogy olyan emberek írják elő nekem a napi teendőimet, akik nem értik a lelkészi munka lényegét, mert túl nemtörődöm vagyok ahhoz, hogy ezt én tegyem meg. Ezeknek az embereknek a szemében a lelkipásztor egy árnyékfigura, egy jelentéktelen személy, aki valami meghatározhatatlan módon kapcsolatba hozható Istennel és a jóakarattal. Mindent, amire rá lehet aggatni a vallásos jelzőt, vagy ami jó ügyet szolgál, azt rá lehet testálni a lelkészre.

Minthogy ezek a „megbízások” jó szándékból származnak, engedek nekik. Egyrészt erőfeszítést igényel az elutasításuk, másrészt tartok attól, hogy a nemleges választ visszautasításként értelmeznék, a vallás elárulásának és szükségben lévő emberek szívtelen semmibevételének.

C. S. Lewis sokat beszélt arról, hogy csak a lusta emberek dolgoznak sokat. Ha lustán feladjuk a döntés és irányítás lényegi munkáját, azt, hogy értékeket határozzunk meg és célokat tűzzünk ki, akkor ezt mások fogják megtenni helyettünk; mi pedig az utolsó pillanatban ott találjuk magunkat vagy féltucatnyi különböző igény kereszttüzében, melyek közül egyik sem nélkülözhetetlen a hivatásunkra nézve, és kétségbeesetten igyekszünk mindegyiknek eleget tenni, hogy megelőzzük a katasztrófát, hogy bárkinek is csalódást okozzunk.

Ha hiúságból telezsúfolom a naptáromat látványos teendőkkel, vagy engedem, hogy mások ellentmondást nem tűrő elvárásai töltsék ki a napomat, nem jut időm az igazi munkámra, arra a munkára, amire az elhívást kaptam. Hogyan tudnék embereket elvezetni a füves legelőkhöz, a csendes vizek mellé, ha magam szüntelenül pörgök? Hogyan tudnék bárkit rávenni, hogy hitből és ne cselekedetekből éljen, ha közben én folyamatosan azzal zsonglőrködöm, hogy mindent bele tudjak gyömöszölni a naptáramba?

Sok hűhó a lényegért

Ha nem azon töröm a fejem, hogy miként hagyjak jelet a világban, vagy hogyan elégítsem ki mások elvárásait, akkor mit keresek én itt? Mi az igazi feladatom? Mit jelent lelkipásztornak lenni? Mit tennék, ha senki nem kérne meg semmire?

Három dolgot.

Lehetek lelkész, aki imádkozik. Ápolni szeretném a kapcsolatomat Istennel. Egész életemben Istenhez szeretnék közel lenni, mindenestől – néha tudatosan, máskor ösztönösen. Istenhez, aki alkotott, vezet és szeret engem. Rá szeretném ébreszteni az embereket az imádság lényegére és lényegességére. Szeretném, ha a közösségem tagjai tétovázás nélkül felkereshetnének, hogy útmutatást és segítséget kapjanak az imádsághoz és az imádkozáshoz; anélkül hogy akár egy pillanatra is elbizonytalanodnának, hogy illő-e ezzel hozzám fordulni.

Eredeti munkámat akarom végezni, vagyis folyamatosan mélyülő párbeszédben kívánok lenni Istennel, aki felfedi magát nekem, és nevemen szólít. Nem áll szándékomban fénymásolt röplapokat osztogatni, amik két oldalban összefoglalják a tudnivalókat Istenről. Saját élményeimből kiindulva kívánok tanúságot tenni. Nem akarok mások lelki életének gyümölcsein élősködni. Ellenkezőleg. Személyesen szeretnék benne lenni Isten történetében, minden érzékemmel érezni, és látni, hogy jó az Úr.

Tudom, hogy a személyes imaélet kialakítása időt igényel: tudatosan odaszánt, fegyelmezetten megtartott időt. Attól, hogy két rohanás közben elmondok egy imát, még nem leszek imádkozó ember. Ahogy attól sem, hogy a szószéken vagy a betegágyak mellett imádkozom. Tudom, hogy az elfoglaltság és az imádság nem fér meg egymás mellett. Az aktivitás és az imádság igen. A munka és imádság úgyszintén. De nem lehetek egyszerre elfoglalt és imádkozó. Nem imádkozhatom kapkodva, zaklatottan vagy szétszórtan. Ha imádkozni akarok, jobban oda kell figyelnem Istenre, mint arra, amit mások mondanak nekem. Istenre és nem az örökké követelőző egómra. Ha valóban imádkozni akarok, tudatosan félre kell húzódnom a külső zajoktól, és el kell határolódnom örökké követelőző énemtől.

Lehetek lelkész, aki prédikál. Isten szavát, a Szentírást azoknak a nyelvén és ritmusában akarom hirdetni, akik között élek. Erre minden héten kapok egy megbecsült és védett idősávot. A szószék nagy ajándék, jól akarok élni vele.

Nem óhajtok „prédikációkat tartani”, vagyis arra biztatni az embereket, hogy nézzenek szembe az élet kihívásaival, és nem áll szándékomban elmés, inspiráló üzeneteket sem közvetíteni. A különféle kommentárok és bibliakiadások segítségével pár óra alatt minden héten össze tudnék hozni egy tisztességes prédikációt, akár az egyik, akár a másik fajtából. Egy olyat, amelyik a legtöbb gyülekezetben megüti a mércét. Talán nem tartanák a valaha hallott legjobb prédikációnak, de megfelelne.

Amit én akarok csinálni, azt így nem lehet. Nekem magamnak kell megmártóznom a Szentírásban; nekem kell belemerülnöm a bibliai tanulmányokba. Szükségem van olyan órákra, melyeket a Szentírás lapjai feletti elmélkedéssel töltök, ahogy arra is, hogy személyesen küzdjek meg az Írás jelentéséért. Ez sokkal több időt igényel, mint a prédikáció megírása.

Azt akarom, hogy azok, akik vasárnapról vasárnapra istentiszteletre gyűlnek össze a templomunkban, olyan igehirdetést hallgassanak, ami Isten szavának tagadhatatlan tekintélyével szól, és ne legyen kétségük afelől, hogy ez az Ige a saját felségterületükön szólítja meg őket. Ezt egy jó vázlat és néhány találó illusztráció nem éri el.

Ez a fajta igehirdetés egy kreatív tevékenység, amihez csendre és egyedüllétre, koncentrációra és intenzív figyelemre van szükség. „Minden olyan beszéd, ami megmozgatja az embereket – írja R. E. C. Browne –, egy összeszedett és nyugodt elme szüleménye.” Amikor elfoglalt vagyok, erre képtelen vagyok.

Lehetek lelkész, aki másokat meghallgat. Számos ember keres fel minden héten, hogy elmondja, mi történik az életében. Azt akarom, hogy legyen időm és energiám arra, hogy valóban meghallgassam őket; és amikor befejezték, tudják, hogy van valaki – legalább egy ember –, akinek némi fogalma van arról, hogy mit éreznek és gondolnak.

Manapság a másik meghallgatása hiánycikk. Az emberek nem szoktak hozzá, hogy valaki meghallgassa őket. Tudom, milyen könnyen meg lehet úszni a másik meghallgatásának kemény és embert próbáló munkáját azzal, hogy elfoglalt vagyok – például amikor egy kórházi látogatás során a beteg tudomására hozom, hogy még másik tíz embert kell meglátogatnom. („Kell”? Egyikük számára sem vagyok nélkülözhetetlen, és most itt vagyok, ezzel az eggyel.) Sajnos gyakran a lelkipásztori látogatásból munkaidő-teljesítés lesz: az emberek győzködése arról, hogy dolgozunk, elfoglaltak vagyunk, megszolgáljuk a bérünket.

Amikor pásztorként meghallgatok valakit, fesztelenül ráérősnek kell lennem. Még akkor is, ha ez csupán öt perc. A ráérősség lelkiállapot, nem pedig a rendelkezésre álló idő kérdése. Erre a felszabadult közegre van szükség ahhoz, hogy az emberek érezzék: teljes komolysággal hallgatjuk őket, megadva a nekik járó tiszteletet és fontosságot. Beszélni az emberekhez nem igényel akkora odaadást, mint hallgatni őket. A kérdés, melyet magamnak felteszek, nem az, hogy: „Hány embernek beszéltél Jézus Krisztusról ezen a héten?”, hanem: „Hány embert hallgattál meg Krisztusban ezen a héten?” Szükségszerűen kevesebben lesznek azok, akiket meghallgattam, mint akikhez beszéltem. Meghallgatni egy történetet mindig több időbe telik, mint átadni egy üzenetet, ezért le kell szoknom a kényszeres számolgatásról, és arról, hogy összehozzak egy olyan statisztikát, ami igazolja a létezésemet.

Ha elfoglalt vagyok, nem tudom meghallgatni a másik embert. Teleírt naptárral nem vagyok szabad arra, hogy bárkit is végighallgassak, hiszen tartanom kell a következő időpontot, oda kell érnem a következő megbeszélésre. De ha megfelelően osztom be a napomat, bőven lesz időm arra, hogy meghallgassak másokat.

Az időbeosztás bűvös eszköze

„Igen, de hogyan?” A határidőnapló az, aminek segítségével elkerülhetjük, hogy elfoglalttá váljunk. Ez is a Szentlélek ajándéka (noha Pál apostol nem említi), mely lehetővé teszi, hogy a lelkipásztor időt szabadítson fel, nyugodtan tudjon imádkozni, igét hirdetni és másokat meghallgatni. Hatékonyabb, mint egy titkárnő, és olcsóbb, mint egy lelkigyakorlatos ház. Manapság a társadalmunkban ez az egyetlen tekintély, amit mindenki, minden akadékoskodás nélkül elfogad. A tekintély, amit egykor a Szentírásnak tulajdonítottunk, ma a határidőnaplóé. A verbális inspiráció dogmájának járó tiszteletet nem adtuk fel, csupán másra ruháztuk át.

Amikor a határidőnaplómra hivatkozom, kritikán felül állok. Ha valaki azzal a kéréssel keres meg, hogy mondjak egy áldást egy rendezvényen, és én azt válaszolom: „Nem hiszem, hogy vállalni tudom, azt az időt imádságra szántam”; a válasz egészen biztosan az lesz: „Ó, imádkozni biztosan máskor is tud!” De ha azt mondom: „Sajnos az az időpontom már foglalt!”, elejét vettem a további kérdéseknek. Ugyanígy, ha valaki megkér, hogy vegyek részt egy bizottsági ülésen, és én azt felelem: „Aznap este el akartam vinni a feleségemet vacsorázni; mert már régen nem tudtunk egy jót beszélgetni”, akkor a válasz biztosan az lesz: „De nagy szükségünk van önre azon a megbeszélésen; nem tudná áttenni azt a vacsorát egy másik estére?” Ám ha azt mondom: „Sajnos ez az időpontom már foglalt!”, akkor a vita le van zárva.

A dolog kulcsa persze az, hogy én töltöm ki a naptáramat, még mielőtt ezt bárki más megtehetné – helyettem. Előre kijelölöm az időt az imádságra, az olvasásra, a pihenésre és a csendességre. Minden olyan dologra, melyekből azután megszülethet az imádság, az igehirdetés és a mások meghallgatásának kreativitást kívánó munkája.

Azt tapasztalom, hogy amikor ezekről az alapvető szükségekről gondoskodom, bőven marad idő minden másra. Mert persze rengeteg más dolog is van. A lelkipásztor sem mentes – nem is kell, hogy mentes legyen – a számtalan egyéb apró-cseprő feladattól és az adminisztráció nyűgétől. Ezek is a lelkészi szolgálathoz tartoznak. De ezeket csak akkor tudom bosszankodás és szorongás nélkül végezni, ha a prioritások rendben vannak. Akkor válik belőlem elfoglalt lelkész, ha nincs időm ezekre az alapvető dolgokra. Akkor leszek zaklatott és ideges, egy nyafogó és kényszeres Márta, nem pedig egy elmélkedő Mária.

Évekkel ezelőtt én is „elfoglalt lelkész” voltam, és ezzel egy időben bizonyos gerincproblémák is kialakultak nálam, melyeket kezeltetni kellett. Hetente háromszor mentem egy-egy hatvanperces kezelésre, és senkit sem zavart, hogy azokban az órákban nem vagyok elérhető. Mivel ott volt a határidőnapló tekintélye e mögött a három óra mögött, mindenki szemében szent és sérthetetlen volt.

Ez az élmény bátorított fel arra, hogy előre kijelöljem azokat az időket, melyek révén nemcsak a testi szükségeimről gondoskodhatok, hanem karban tudom tartani az elmémet, az érzelmi életemet, a lelkemet és a képzelőerőmet. Minden héten – a Pál apostollal töltött napi félórás konferenciázáson túl – fenntartok két órát a Fjodor Dosztojevszkijjel való együttlétnek is. A lelkemnek erre épp olyan szüksége van, mint a testemnek volt a gyógytornászra tíz évvel ezelőtt. Ha senki sem írja ezt elő nekem, én magam fogom.

A készenlétben álló szigonyos

Herman Melville Moby Dick című regényében van egy nagyszabású jelenet, amelyben egy bálnavadászhajó hasítja a tajtékzó óceánt, és üldözi a hatalmas, fehér bálnát, Moby Dicket. A tengerészek minden erejüket összeszedve küzdenek, minden izmuk megfeszül, minden figyelmük és erejük a feladatra összpontosul. A jó és a gonosz erői kozmikus összecsapásra készülnek: a háborgó tenger és a rettenetes tengeri szörny az őt bőszen üldöző ember, Aháb kapitány ellenében. Azonban van valaki a hajóban, aki semmit sem tesz. Nincs a kezében evezőlapát, nem izzad, nem kiabál. A robaj és az általános káromkodás közepette nyugodtan pihen. A szigonyos. A férfi csendben, higgadtan vár. És aztán jön a következő mondat: „Ahhoz, hogy a dobás a lehető leghatékonyabb legyen, e világ szigonyosainak a semmittevésből, nem pedig a robotolásból kell indítaniuk.”

Melville mondata összecseng a zsoltáros szavaival: „Csendesedjetek el, és tudjátok meg, hogy én vagyok az Isten” (Zsoltárok 46,11), ahogy Ézsaiáséval is: „A megtérés és a higgadtság segítene rajtatok, a béke és a bizalom erőt adna nektek.” (Ézsaiás 30,15)

A lelkipásztorok tudják, hogy valami gyökeresen elromlott ebben a világban. Egyúttal el is kötelezték magukat arra, hogy tegyenek a változásért. A lelkiismeret, az ősi bűneset emléke és a bibliai parancs a világ kaotikus tengerébe von minket. A fehér bálna, a gonosz szimbóluma és a nyomorék kapitány, az erőszakot szenvedett igazság megszemélyesítője csatában csapnak össze. A történelem spirituális konfliktusok története. Egy ilyen világban a zaj elkerülhetetlen, és roppant energiák emésztődnek fel. De ha a hajóban nem ül egy szigonyos, az üldözés hiábavalónak fog bizonyulni. Vagy ha a szigonyos kimerült, mert elhagyva a posztját egy evezős munkáját végzi, nem fog készen állni, és nem lesz elég pontos, amikor eljön a pillanat, hogy elhajítsa a dárdát.

Valamiért mindig sürgető kényszert érzünk arra, hogy átvállaljuk az evezős munkáját. Rettenetesen tudunk dolgozni egy-egy erkölcsi kérdésen, hatalmas lendülettel vetjük magunkat a harcba, melyről tudjuk, hogy örökkévaló következménnyel jár. Mindig drámaibb felvenni egy Aháb kapitány szerepét; a bosszú és a megtorlás megszállottjaként rágódni az ősi seben, amit az ellenség ejtett rajtunk. Azonban vannak más fontos teendők is. Valakinek el kell hajítani a dárdát. Egyeseknek szigonyosoknak kell lenniük.

Jézus a szolgáló élet leírására rendszerint valami egyszerűnek, kicsinek vagy csendesnek a képét használta, amelynek a hatása messze meghaladja külső megjelenését: só, kovász és mag. Kultúránk viszont ennek épp az ellenkezőjét értékeli és népszerűsíti: a nagyot, a számosat, a zajosat. Ezért aztán stratégiailag szükséges, hogy a lelkipásztorok tudatosan szövetségre lépjenek a csendes és egy irányba figyelő szigonyossal, és ne ugorjanak kétségbeesetten az evezőkhöz. Sokkal nagyobb szükség van arra, hogy a szigonyos készségeit fejlesszük ki magunkban, mint arra, hogy az evezős izmait építsük fel. Sokkal biblikusabb elsajátítani az Isten előtti csendességet és az Istenre figyelést, mint hagyni, hogy elborítson bennünket az, amit John Oman a lelkészi szolgálat kettős veszélyének nevez: „a kapkodás és az aggodalom”. A kapkodás szétforgácsolja az energiát, az aggodalom pedig blokkolja.

Évekkel ezelőtt feltűnt – amire előbb vagy utóbb minden lelkész rájön –, hogy amikor egy szomszédos gyülekezetből elment a lelkipásztor, a gyülekezeti élet – köszönte szépen – teljesen rendben folyt tovább a maga medrében. A vasárnapi istentiszteletek megtartásával egy vendéglelkészt bíztak meg, a temetéseket, az esküvőket és a kríziskezelő lelkigondozást a szomszédos lelkipásztorok végezték. Egy gyülekezet hónapokig, sőt, olykor egy-két évig is működik állandó lelkipásztor nélkül. Akkor fordult meg bennem: Mindazokat a dolgokat, amik engem itt elborítanak, abban a gyülekezetben, ahol nincs lelkész, senki nem végzi el, és úgy tűnik, ez az égvilágon senkit sem zavar. Azt kérdeztem magamtól: Mi lenne, ha anélkül, hogy elmennék innen, én is felhagynék ezekkel? Most rögtön. Zavarna-e ez bárkit? Megtettem. Senkit sem zavart.

Kiadja

a Harmat Kiadó
1113 Budapest,
Karolina út 62.,
Tel.: (1) 466-9896
harmat@harmat.hu
www.harmat.hu

és a Keresztyén Ismeretterjesztő Alapítvány
1135 Budapest, Béke u. 35/A
Telefon: (1) 350-7201
info@kiakonyvek.hu
www.kiakonyvek.hu

Felelős kiadó: Herjeczki Kornél és Monty Taylor
Felelős szerkesztő: Naszádi Kriszta
Műszaki vezető: Bernhardt Péter
Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Oxanium – SIL Open Font License
PT Serif – SIL Open Font License