Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

SZEREPLŐK

ELSŐ FELVONÁS

MÁSODIK FELVONÁS

HARMADIK FÖLVONÁS

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Gábor Andor

PALIKA
SZÍNMŰ HÁROM FELVONÁSBAN

BUDAÖRS, 2024

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-985-1 EPUB
ISBN 978-963-678-010-4 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

első kiadás: 1914.
Az elektronikus változat az 1914. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító az 1914. évi kiadás borítója
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

SZEREPLŐK

DRASKOVICS PÁL, nyolcadik osztályos tanuló

A PAPA

A MAMA, Palika szülei

LONCI, a nénje

RIZA, távoli rokona

A GRÓF, Lonci barátja

EGY FRANCIA,

GEDŐ ÚR, államhivatalnok, a Papa barátai

SZTRAKA,

SEBESTYÉN,

KRÁMER, Palika osztálytársai

SIROKINÉ, szobaasszony

LIDI,

MÁRI, cselédek

ELSŐ FELVONÁS

Elegáns ebédlő, Palikáék városligeti villájában. Modern bútor. Mikor a függöny felmegy, a Mama és Riza ülnek az asztal két végén. A Mama újságot olvas. Riza előtt bambuszlábon álló kézimunkakosár.

MAMA (leteszi a lapot):
Megint ezek a sok öngyilkosságok... Ma meg egy mérnök... Nem értem, úriember hogy' csinálhatja.

RIZA (egy női ingvállba húz selyemszalagot):
Az mindegy néni, ha úr, ha nem úr.

MAMA:
Á. Gyógyszerész-segédeknek való ez.

RIZA:
Éppen azoknak?

MAMA:
Azok olyan szerelmes természetűek és ott forgolódnak a sok patikaszer körül, hát bevesznek belőle. Most tedd félre, fiam, azt a lejbhent és készítsd ki a Lonci hermelin-belépőjét, meg a nagy rejjeros kalapot.

RIZA (fölkel és a továbbiak alatt összerakja a kézimunkakosarat és szépen a sarokba állítja):
Igenis néni, de a rejjeros kalapot talán nem... mert a ruhatárba...

MAMA:
Ja igaz... a ruhatárba megint lelopkodják róla a rejjerokat. Hogy azok a ruhatárosok milyen disznók! De az mindegy, plörőzzel menni színházba most nem divat. Olvastam valahol.

RIZA:
De talán lehet. Kár a rejjerokért.

MAMA:
Finom népeknek nem lehet. De tudod mit, Riza, meg fogjuk olvasni rajta a rejjerokat, hogy hány szál van és ha hiányzik, akkor bepöröljük a színházat.

RIZA:
Százkilenc szál van rajba.

MAMA:
Kilenc, az szerencsétlen szám...

RIZA:
De százkilenc?

MAMA:
Az is szerencsétlen. És ma péntek is van. Hogy mért tartják ezeket a prömiereket pénteken? Azért nincs az én Loncimnak soha sikere.

RIZA:
Hát melyik kalapot, néni?

MAMA:
A rejjerost; mert most jut eszembe, hogy úgyis páholyba megyünk, ott nem lehet lelopkodni az ember fejirül a tollakat.

RIZA:
Igaz is, hogy ez nem jutott eszembe!

MAMA:
És készítsd ki az én lila selyemruhámat is, meg a csipke-főkötőt. És egyáltalában mindent készíts ki.

RIZA:
Meglesz, néni.

MAMA:
És vigyázz, hogy a zsebkendőt beparfümözd, mert a Lonci megint ideges lesz és a hajadnak esik.

RIZA:
Ó, én azért nem haragszom!

MAMA:
De ő haragszik; az a baj.

RIZA:
Most már nagyon régóta nem volt hiba... nagyon jóba van velem.

MAMA:
De megint idegeskedik. Úgy látszik, baj van evvel a gróffal.

RIZA:
Igen, mostanában ideges a Lonci.

MAMA:
Az a művészi pályával jár. Színésznő lehet bolond, mert az művészetnek számit. Ha én olyan félnótás lettem volna, mint a Lonci, kaptam volna a boldogult édesanyámtól két pofont és észre tértem volna. De most minden másképp van.

RIZA:
Másképp, néni... egész másképp.

LIDI: (bejön).

MAMA:
Na, mi az, Lidi?

LIDI:
Kérem szépen, hogy a Palika úr szobájába milyen ágyhuzatot adjunk? A Mári azt mondja, hogy csináljuk meg a szobát máma, mer‘ holnap nem igen érünk rá.

MAMA:
Na. Dolguk felől ugyan ráérnek. De azért csinálják meg ma. Hanem az ágyat én vetem meg... az én aranyos Palikámét. Megjön a fiam holnap! Megjön a fiam holnap!

LIDI:
De ha máma megcsináljuk, akkor nem hagyhatjuk a párnákat ciha nélkül.

RIZA:
Majd én bemegyek, Lidi, és az én párnahajaimból...

MAMA:
Nem. Az nem elég finom. Mit gondolsz! A Palikámnak négy év óta nem volt csipkés párna a feje alatt.

RIZA:
De volt, néni.

MAMA:
Ne beszélj már! Nem adnak azt az intézetbe, ha még olyan sok pénzt szednek is el tőlünk. Úgy nevelik a fiukat, mint a katonákat. Csipkés párna, hajaha!

RIZA:
A Palikának volt. Én küldtem egy kicsit.

MAMA:
Kicsi az nem nagy. A Lonci kelengyéjéből vesszük ki a legszebbiket.

RIZA:
Nem... néni... azt ne...

MAMA:
Miért ne?

RIZA:
Azt ne.

LIDI:
Hát akkor mit húzzunk fel?

MAMA:
Kimehet Lidi, majd én megmondom, mit csináljanak. (Lidi el.) Mért ne tenném a legfinomabb párnahajat az én Palikám feje alá?

RIZA:
Mert azt a kelengyét a gróf adta.

MAMA:
Miket beszélsz, bolondokat. Először is nem adta a gróf, mert mi vettük, másodszor mindent a gróf adott, vagy ha nem a gróf, akkor egy másik. Na. És ami falatot te eszel, azt is a gróf adja. És ne beszélj ilyeneket, mert én is ideges leszek. Hogy jössz te ahhoz?

RIZA:
Kérem, néni, én nem akartam... csak úgy gondoltam.

MAMA:
Hát ne gondold! Te szegény lány vagy, minek az neked? Gondolni!

LONCI (bejön, estélyi ruha van rajta, egyszerű, de jó frizura).

MAMA:
Loncikám, te már fel is öltöztél. És milyen nagyszerű frizurát tudtál csinálni magadnak.

LONCI:
Tudja mama, hogy nem engedek a fejemen babrálni, ha ideges vagyok.

MAMA:
Loncikám, éppen azon tanácskoztunk, hogy adjunk-e a te csipkés párnáidból a Palikának.

LONCI:
Adjanak... ne adjanak... bánom is én. A Pali csak holnap jön.

RIZA:
De a szobáját már ma akarjuk megcsinálni.

LONCI:
Ráértek. És akkor is fölösleges, hogy csipkét dugdossatok a feje alá...

MAMA:
Irigyled az öcsédtől azt a kis csipkét?

LONCI:
Nem irigylem. Minek elkényeztetni?

MAMA:
Nincs elkényeztetve abba az intézetbe.

LONCI:
A legelőkelőbb vidéki intézet! A legnagyobb urak gyerekei vannak ott!

MAMA:
A legnagyobb urak rosszul sikerült gyerekei. Az én Palikám nem azért van ott, hanem mert te nem akarod, hogy itthon legyen. Jó, jó... tudom én.

LONCI:
A mama nem tudja.

MAMA:
Hát nem tudom. Azért az intézet csak intézet... nem otthon. Az én szívem...

LONCI:
Tudom. A mama szíve. Riza erigy ki.

MAMA:
Erigy, készítsd ki, amit mondtam. A rejjeros kalapot.

RIZA:
Megyek, néni.

LONCI:
A plörözöst veszem fel.

MAMA:
Persze, hogy a plörözöst. Mondtam, hogy finom népek nem járnak rejjeros kalappal színházba, (Riza el.)

LONCI:
Most is a mama csődíti haza a Palit. A Pali már nem gyerek, a Pali látni fog.

MAMA:
Lonci, Lonci, ne beszélj igy, mert megver az isten. Hazacsődítem... az édes fiamat!... Azt is el akarod üldözni hazulról, mint az apádat.

LONCI:
Az apámat se üldöztem el. Ha egyszer nem akart békivel maradni.

MAMA:
Jó ember volt.

LONCI:
Mikor nem ivott.

MAMA:
Na látod.

LONCI:
De mindig ivott.

MAMA:
Nem sokat.

LONCI:
A kevés is megártott neki. És még most is idejár... örökös vizitek.

MAMA:
Csak nem akarod az uramat kitiltani a házból.

LONCI:
Nem. Csak nem akarom, hogy skandalumok legyenek. A gróf...

MAMA:
Mi baj megint a gróffal?

LONCI:
A gróf úgyis sokalja a családomat. És látom, szakítani is akar. Éppen ilyenkor kell nekem a Palika!

MAMA:
Ha a gróf sokalja a családodat, akkor smucig. Keressen olyat, aki rózsabokorba jött a világra. Akkor csupa rózsák lesznek a családba. Én nem vagyok rózsa.

LONCI:
A gróf nem a pénz miatt szól.

MAMA:
Akkor hát mi miatt?

LONCI:
Hogy így együtt-élünk, egy-főzővel... Ha a Pali itt lesz, nem is jön ide. Holnaptól kezdve.

MAMA:
Akkor otthon marad.

LONCI:
Igen. De talán végleg.

MAMA:
Na. Vannak még grófok.

LONCI:
A mama tudja, hogy rosszul állok a színháznál... nem kapok szerepet... akkor nehéz.

MAMA:
Jó, jó. Mégis vannak grófok. Tudod. Hercegek is vannak. Hát ez az. Hercegek. De én még a császárért se adom oda, hogy az én Palikám itthon legyen, most, mikor letette az érettséget. Nagy dolog az!

LONCI:
Az intézetben könnyű.

MAMA:
Intézetbe - nem-intézetbe! Az én családomba még senkise tette le az érettséget. Az apádnak is hiányzott belőle egy osztály… Pedig azért mentem hozzá, mert művelt ember volt, Parisban is járt. Most is milyen szép, hogy francia leckéket ád.

LONCI:
Igen. És körülhordozza a nevemet a városban.

MAMA:
Csak olyan pletyka.

LONCI:
Persze, hogy pletyka. A papa pletykázik rólam, a tulajdon lányáról. Magyarul és franciául. Gyönyörű. Maga nem megy öltözni még, mama?

MAMA:
Ráérek.

LONCI:
Késő van.

MAMA:
Na, azt a puccot, amit én csapok.

LONCI:
Csak öltözzön ki, a gróf is bejön...

MAMA:
Legföljebb nem szeret belém.

MÁRI (benyit, közvetlen utána bejön a papa, az ajtó nyitva marad, látni, hogy kinn van még valaki).

PAPA:
Megmondtam már többízben önnek, kedves szobalány, hogy engem nem kell a saját családomnál bejelenteni. Szerbusztok. Csókolom a kezét, nagyságos asszony, kedves feleségem, csókolom a kezét édes kisasszonylányom. Mesdames, mes salutations!

MÁRI (kimegy, beteszi az ajtót).

LONCI (fanyarul):
Jó kedve van a papának.

PAPA:
Hála istennek!

MAMA:
Sose is volt rosszkedve.

PAPA:
Istennek hála. A cselédteket pedig kitanithatnátok, hogy engem ne jelentgessen be.

LONCÍ:
Megmondja neki a papa.

PAPA:
Mihaszna. Én minden második hónapban járok itt és hol van nálatok az a cseléd, aki két hónappal ezelőtt szolgált? Hol van? Ou sont les neiges d‘antan? Úgy váltogatjátok a cselédet, mint a király az ingét. Minden második hónapban újat vesztek. Csak most veszem észre, hogy a barátom nem jött be velem. Az beugrott a ti előkelőségeteknek.

LONCI:
Már megint hozott valakit?

PAPA:
Pardon... mikor hoztam legutoljára?

MAMA:
Amikor legutoljára itt voltál.

PAPA:
Na, igen... de az régen volt. (Kinyitja az ajtót.) Monsieur Bourdaloue!

A FRANCIA (bejön):
Monsieur! Mesdames!

PAPA:
Csak ne ágaskodjatok! Nagyon finom ember.

MAMA (helyet mutat):
Üljön le, monsieur.

A FRANCIA (leül):
Enchanté, madame, enchanté.

MAMA:
Honnan szedted ezt a madárijesztőt?

PAPA:
Ahol termett.

LONCI:
Micsoda ember ez mostan?

PAPA: Ez mostan ugyanaz az ember, aki az előbb volt. Majd bemutatom. Madame ma fémmé, mademoiselle ma füle.

A FRANCIA:
Enchanté, mesdames. enchanté.

PAPA:
És ő: monsieur Fenelon.

LONCI:
Az előbb más nevet mondott.

PAPA:
Az mindegy. Francia egyházi szónokok neveit adományozom neki.

MAMA:
Olyan jól beszél?

PAPA:
Valószínű. Ha beszél. De sohase beszél. Ki nem tátaná a száját egy forintért. Nagyszerű ember.

LONCI:
Minek hozta ide a papa?

PAPA:
Hogy egyszer már nektek is legyen egy előkelő összeköttetéstek.

MAMA:
Ilyen egy előkelő francia?

PAPA:
Temiattad, szívem, akár ilyen is lehet, mert te még nem láttál másmilyent.

MAMA:
Hát ki ez az előkelőség?

PAPA:
A francia kolónia nyilvános rendes tagja. Francia menekült.

LONCI:
Mi elől menekült?

PAPA:
Nagyon helyes kérdés, kedves leányom. Látnivaló, hogy forgatod a történelem lapjait. Hetvenegy óta csakugyan nincsenek Frankhonban forradalmak. De azért monsieur Bossuet mégis menekült. Valószínű, hogy a rendőrség elől menekült.

LONCT (haragosan fölkel):
És a papa idehozza?

PAPA:
Ó, mikor volt az? Monsieur Séraphin már régen elévült. Hazamehetne, de nem megy, mert tetszik neki az élet a mi körünkben.

LONCI:
A mi körünkben nem fog tetszeni neki.

MAMA:
Loncim. ne légy már olyan barátságtalan.

PAPA:
Beszélhetsz annak magyarul, amit akarsz. Én tanítom két hónap óta magyarul. Persze, hogy egy kukkot se tud. N‘est ce pas, monsieur Jurieu?

A FRANCIA (fölkel és meghajtja magát és visszaül).

MAMA:
És azért jöttél, hogy ezt a nyilvános franciát a nyakunkra hozd?

PAPA:
Milyen okos asszony az én feleségem! Mindig is az volt. Hát nem. Az apai érzés hajtott.

LONCI (legyint):
Ugyan papa!

PAPA:
Ne ugyanpapázz. Eljöttem az én fiamhoz, az én Palikámhoz. Most hazajön. Remélem, nem akarjátok elsikkasztani előlem?

MAMA:
Hogy gondolsz ilyet?

PAPA:
Gyalog. Évek óta dugdossátok előlem a fiamat.

LONCI:
Mi is kevésszer láttuk.

PAPA:
Én még annyiszor sem. Ti a múltkor azt mondtatok, hogy június nyolcadikén, szombaton jön meg... emlékszem a dátumra... Hát én már pénteken eljöttem… máma. Mert ha holnap jövök, akkor azt mondjátok, hogy tegnap volt itt. És akkor én, mint apa, megint nem találkoztam a fiammal.

LONCI:
De a szívéhez nőtt egyszerre a fia!

PAPA:
Mindig is oda volt nőve.

MAMA:
Folyton ki akartad venni az iskolából. Ha terád hallgattunk volna, most nem teszi le az érettséget.

PAPA:
Mert nem akartam, hogy ő is értelmiségi pályára lépjen, mint én.