Anna Jansson

VALAKI RÁD VADÁSZIK

Fordította: Erdődy Andrea

A mű eredeti címe: Skuggan Bakom Dig

Copyright © Anna Jansson 2019

by Agreement with Grand Agency

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2025

Magyar fordítás © Erdődy Andrea, 2025

A jogtulajdonos engedélye nélkül

a műből részlet sem közölhető

ISBN 978-963-614-676-4 (papír)

ISBN 978-963-614-677-1 (epub)

Megjelent az Animus Könyvek gondozásában, 2025-ben.

Az Animus Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja.

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Sarudi Ágnes

Felelős szerkesztő: Barsi Nikoletta

Korrektor: Szilasi Éva

Magyar borító: Csernák Ákos

E-book: Scriptor Kft.

Forró nyári reggel volt a lannai bányatónál. A sima vízfelszínen látszott a tó mögött magasodó fehér sziklák és az erdő tükörképe. A parton egy vonóhoroggal felszerelt teherjármű állt. Mielőtt a mólóra lépett, a búvár váltott pár szót a sofőrrel, és felkészült arra, hogy belevesse magát a mészkőbánya smaragdzöld vizébe. Előző nap egy kábítószer hatása alatt álló fiatalember a motorjával egyenesen a mólóra hajtott, majd onnan beugratott a vízbe, csak hogy felvágjon a bandája előtt. Igaz, túlélte a mutatványt, de megrepedt a lépe, amikor a vízbe csobbanva a kormány a gyomrába fúródott. A motorja azonban még ott volt valahol a tó fenekén, és szivárgott belőle az olaj és a benzin. A búvárt Lekeberg község küldte oda azért, hogy keresse meg a járművet. A kristálytiszta vízben jók voltak a látási viszonyok, úgyhogy minden adott volt a gyors sikerhez.

A búvár lemerült, és megállapította a motorkerékpár helyét. Egy öreg fahordó mellé zuhant. A hordó útban volt, épp abban az irányban helyezkedett el, amerre ki akarta húzni a motort, és dühösen állapította meg, hogy előbb kénytelen lesz a hordót kiemelni. Rögzítette hát a kötelet, és közben átkozta azokat, akik mindenféle kacatot a vízbe hajigálnak. Kerékpárt, vízforralót, autógumit, ezúttal pedig egy nagy, otromba, bár bámulatosan jó állapotban lévő hordót, amelyről, remélte, nem esik majd szét a művelet közben. A búvár felúszott a felszínre, és jelzett a sofőrnek, aki nekiállt kihúzni a zsákmányt. Ahogy a hordó lassan kijjebb emelkedett, légbuborékok szálltak fel belőle. A sofőr apránként haladt tovább, míg végül a hordó felbukkant a víz fölé. Az a csikorgó hang azonban, amellyel a súlyos tárgy felért a kőbánya szélére, megtörte a csendet, majd a fa ripityára tört, akárcsak az azt körülfogó vasabroncs. A sofőr látta meg elsőként. Hosszú, vörös haja volt, mély szemgödrei alatt csupaszon sorakoztak a fogai, és sápadt, sárgás színű, felpüffedt testét groteszk módon kiemelte a napfény.

1

A hosszú, forró nyár után belopózott az ősz, sárgára festve a fák koronáját, melyeket hűvös szelekkel fésülgetett. Péntek reggel volt, és már szeptember közepe, amikor Kristoffer Bark bűnügyi felügyelő kilépett az Igazságügyi Központ toronyszobájából, hogy beszéljen a körzeti rendőrfőnökkel, Regina Zimmermann-nal. Ugyanis, mióta visszatért nyári szabadságáról, teljesen lefoglalta a papírmunka, annak az ügynek az aktái, amellyel a múlt tavasszal foglalkozott. És amely segített neki megoldani a saját lánya eltűnésének és halálának rejtélyét. Most már kész volt elengedni azt a nyomozást.

Bark bekopogott a nyitott ajtón, majd belépett. Regina Zimmermann a széles íróasztala mögött állt. Hosszú, platinaszőke haját középen egy jókora kontyba fogta össze. Elegáns, és feltehetően igen drága kosztümöt viselt.

– Ülj le, Bark! – szólt a férfira, és fejével az asztal túloldalán álló székre mutatott. Ő maga azonban állva maradt. – Van egy feladatom a számodra. Egy megoldatlan ügy 2011-ből, épp a csapatodnak való.

– Hallgatlak – válaszolta halkan a férfi, és helyet foglalt.

A csapat, amelynek vezetésével Kristoffert bízták meg, csupa áthelyezett kollégából állt. Régi, felderítetlen ügyekkel foglalkoztak, lassabb tempóban. Barknak sosem volt ínyére a csapatmunka. Úgy érezte, az csak lelassítja őt a gondolattól a döntéshozásig és a cselekvésig való eljutásban.

– Mond neked valamit az Emelie Kartman név? – kérdezte Regina.

– Persze! – Kristoffer Bark hátán a hideg futkosott. – Ő az, akit egy hordóban találtak meg a lannai bányatóban 2011-ben.

Nagyon is jól emlékezett még arra a híres esetre. Emelie Kartman egy fiatal tanítónő volt, akinek eltűnését három évvel korábban, 2008-ban jelentették. A holttestére egy hordóban bukkantak rá, amelyet vagy száz darab nyolccentis szöggel szúrtak át kívülről. A halál oka nem fulladás volt, a nő tüdejében ugyanis nem találtak vizet, hanem elvérzett. A technikusok szerint a hordót elgurították, a szögek pedig behatoltak a nő testébe. A két kezével próbálta védeni az arcát.

– Olyan kínzásoknak volt kitéve, amelyekhez képest Krisztus keresztre feszítése valóságos wellnesskezelés lehetett. Ismét felnyitjuk az aktáját? – tudakolta Kristoffer.

– Igen. 2013-ban felhagytunk a nyomozással, mivel nem volt gyanúsítottunk. Az előzetes vizsgálatot Mikael Pettersson vezette, aki sajnos idén tavasszal elhunyt rákban. De amikor a nő eltűnt, 2008-ban, Ulf Gunnarsved vezette a keresést, és 2011-ben a gyilkossági nyomozásban is részt vett. Beszélhetsz vele, épp most helyeztük vissza. Eddig a gazdasági bűncselekmények osztályán volt szükségem a segítségére.

Bark képtelen volt magában tartani a véleményét.

– Az a lusta disznó! Ulf Gunnarsved a kisujját se mozdítja meg, ha nem muszáj. Tavasszal én takarítottam fel utána a Camilla Hörlin-ügyben, most pedig azt akarod, hogy nyissam fel egy másik nyomozás aktáját is, amelyet feltehetőleg ugyanilyen hanyagul kezelt? De miért?

– Mert még nem alkalmazhatlak éles bevetésen, Bark, azért. Előbb a terapeutád jóváhagyására van szükségem, csak azután mehetsz vissza a súlyos bűncselekmények osztályára. Ez a csoport azért alakult meg, hogy régi, felderítetlen ügyekkel foglalkozzon. Ne nézz már ilyen mogorván! Ez nem büntetés, hanem szükséges munka.

– És miért épp ezt az ügyet választottad? – tudakolta Bark, csak hogy témát váltson. – Van valami fejlemény?

– A helyi újság elindított egy sorozatot egykori felderítetlen bergslageni esetekről. Nagy hírverést csapnak körülötte. Nyilván megérted, hogy ez az egész rendőri szervezetre rossz fényt vet. Emelie esete különleges, és ha megpiszkálják, könnyen eljuthat a híre az országos sajtóhoz is, ahol esetleg épp uborkaszezon van.

– Rendben. Akkor minden információra szükségem lesz. Arra is, amit a kukába dobtak, és minden jegyzetre.

– Világos. Akkor itt végeztünk is.

Ezután Kristoffer Bark elhagyta a főnöke irodáját, és a rendőrség épületét is, majd gyalog tette meg a rövid utat a Fredsgatanon Mia Berger pszichológus rendelőjéig. A férfi ideges volt, ugyanakkor várta is a találkozót. Mia Berger abban az évben későn vette ki a nyári szabadságát, és azóta első ízben kereste fel őt Kristoffer, aki kezdetben büntetésként élte meg a vezetőség döntését, hogy pszichológushoz küldték. Valójában ultimátumot kapott a főnökétől, és csak abban az esetben tarthatta meg a bergslageni körzetben betöltött állását, ha rendszeres terápián vesz részt. Mégpedig azért, mert hiányzó impulzuskontrollja legalább egy alkalommal olyan komoly következményekkel járt, hogy kis híján feljelentették testi sértésért. Az orvos, akit azzal fenyegetett meg, hogy gyomormosást végez rajta egy kerti slaggal, és akinek a vécécsészébe nyomta a fejét, most börtönben ült. Mindezt azért, mert az a vén bolond nyugdíjkiegészítésként morfin-, amfetamin-, tramadol- és benzodiazepin-tartalmú gyógyszereket írt fel a társadalom számkivetettjeinek. Az orvos – érthető okokból – nem kívánta feljelenteni őt, ám névtelenül felhívta Kristoffer főnökét, Regina Zimmermannt, aki indokoltnak érezte az erőteljes fellépést. Kristoffer Bark azonban nem érzett megbánást, amiért segített „Doktor Halál”-nak jobb belátásra térni és bevallani a bűneit.

Zimmermann-nak egyetlen oka volt rá, hogy nem bocsátotta el Barkot azonnali hatállyal, mégpedig az, hogy úgy vélte, a férfi a lánya halála után elveszítette lelki egyensúlyát. Vera a lánybúcsújáról tűnt el több mint öt évvel azelőtt, és Kristoffer nem adta fel a keresését egészen addig, amíg a múlt tavasszal meg nem találta a holttestét egy csatornában. Verát egy zavarodott elméjű szerencsétlen gyilkolta meg, akit még jó ideig bent tartanak majd az Igazságügyi Pszichiátriai Intézetben. Kristoffer pedig most próbált visszatalálni a normális életbe. De vajon mit is jelent ez? Abban reménykedett, hogy Mia Berger pszichológus segít neki választ találni a kérdésre.

A múlt tavasszal azonban a terápia kezdett valami egész más, talán még a büntetésnél is ijesztőbb alakot ölteni. Kristoffer beleszeretett a pszichológusába. Hirtelen másfajta, erőteljes érzései is támadtak, nem csak a tehetetlenség és a düh, amelyek már hosszú évek óta irányították az életét. De hát így működik a Maslow-piramis. Amint az ember sikeresen leküzdi a legdurvább démonait, eszik, alszik eleget, és egyfajta biztonságérzete van, már az olyan hevesebb érzelmek is megjelenhetnek, mint a szerelem. De fogalma sem volt róla, hogy az érzés kölcsönös-e, és ez komoly dilemmát jelentett számára. Ami már önmagában is ellentmondás, hiszen épp az érzéseiről kellett beszélgetnie a terapeutájával. Ám ha csak ködösen is utalt volna arra, hogy szerelmes a nőbe, az nem lehetett volna többé a terapeutája. És jó eséllyel örökre elveszítette volna. Ez pedig felért volna egy katasztrófával, mivel Mia Berger volt Kristoffer első számú beszélgetőpartnere, úgy a valóságban, mint a belső párbeszédeiben, ahol a képzelete segítségével pótolta a nő válaszait.

De ha mégis, valami csoda folytán megoldódna a helyzet, talán meg merné mondani az igazat Mia Bergernek. Hiszen egyetlen komoly kapcsolata sem volt azóta, hogy tizenhárom éve elvált Ellától. Igaz, azután is tartották a kapcsolatot egymással, ám amikor a közös lányuknak nyoma veszett, Kristoffer egyre inkább Ella gondviselője lett, mivel a nő alkohollal és gyógyszerekkel igyekezett csillapítani a fájdalmát. De mióta megtudták, mi történt Verával, és végre véget ért a mindkettejüket felőrlő bizonytalanság, Ella úgy döntött, ezentúl józan életet él, és hajlandó volt bevonulni egy elvonókúrára. Még mindig ott volt. És Kristoffer teljes szívéből remélte, hogy sikerül neki.

Persze voltak azóta más nők is az életében, de csupán átmenetileg. Képtelen volt elkötelezni magát. A válása utáni első években teljes mértékig a szülői feladatokra koncentrált. Azután pedig Vera keresése emésztette fel minden erejét. Ha így utólag visszagondolt rá, azt a pár alkalmat, ahányszor ágyba került valakivel, nyugodtan nevezhette egészségügyi szexnek is. Sem emlékezni rájuk, sem megbánni őket nem volt érdemes. Leszámítva azt a végzetes esetet Gabyval a múlt tavasszal. Nem tartotta jó ötletnek, hogy lefeküdt egy kollégájával. Azt viszont egyenesen őrültségnek, hogy épp egy bosszúszomjas ügyésznővel keveredett ágyba.

Kristoffer tetőtől talpig beleremegett a gondolatba, és minden erejével igyekezett másra gondolni. Hiszen épp most bízták meg az Emelie Kartman-gyilkosság kinyomozásával, és a rendelkezésére álló eszközök segítségével mindent meg is tesz, hogy sikerrel járjon, még ha meglehetősen hátrányos helyzetű is a csapata.

Amint odaért a fredsgatani rendelőbe, beütötte a kapukódot, felment a lépcsőn, és máris ott mosolygott rá barátságosan Mia Berger. Kézfogása erős volt, mégis lágy. Rövid szabású, szürke kosztümkabátot viselt fehér blúzzal, hozzá sötétszürke farmert és sportcipőt. Barna, göndör haja kócos volt, arca pedig úgy vöröslött, mintha tempós sétával érkezett volna a szeles időben. Kristoffernek már épp a nyelve hegyén volt egy bók, ám inkább visszafogta magát.

– Üdvözlöm, Kristoffer – köszöntötte a nő, majd bevezette szolidan bútorozott rendelőjébe. A fehér falak, egy könyvespolc, rajta szakirodalom, és egy cserepes zöld növény az ablakban – Kristoffer számára már mind ismerősek voltak. Helyet foglalt Miával szemben, az íróasztal túloldalán, ahol annyiszor ültek már azelőtt. És mégis, a férfi olyan ideges volt, akár egy kiskamasz.

– Köszönöm. Örülök, hogy újra látom – felelte Kristoffer, és tudván, hogy tartania kell a távolságot, inkább kinézett az ablakon, nehogy rabul ejtse Mia kedves, barna tekintete, és túlságosan elvesszen benne.

– Hogy van? – érdeklődött a nő, alig észrevehető mosollyal. – Már jó ideje nem találkoztunk. Mi történt magával azóta?

– Minden rendben van. Épp most jövök a főnökömtől, és új feladatot kaptam, egy eddig felderítetlen ügyet, amely eléggé felkeltette az érdeklődésemet. Ella, a volt feleségem pedig elvonókúrára ment és szépen halad. Már három hónapja tiszta. Tegnap beszéltem vele, akkor mondta, hogy amint a kezelése véget ér, ismét megpályázza az ápolónői állást, és őszintén remélem, hogy sikerülni is fog neki.

– Még mindig maga fizeti helyette a lakbért? – tért a tárgyra Mia. Sem csodálat, sem kritika nem érződött a hangján.

– Igen. Máskülönben már rég tönkrement volna anyagilag. De rendes emberek a szomszédai, emlékeznek még rá, milyen volt Ella Vera eltűnése előtt, és rajta tartják a szemüket.

– Ahogyan maga is tette az elmúlt öt év során. Nagy felelősséget vállal a volt feleségéért.

– Ha nem tettem volna, már nem élne. Meg sem tudom számolni, hányszor vittem be a sürgősségi osztályra, mert öntudatlanra itta magát, vagy mert bántalmazták. Úgy érzem, mintha tartoznék ennyivel Verának, hogy gondját viselem az anyjának.

Mia közelebb hajolt a férfihoz.

– Itt most nem csupán néhány életmentő akcióról van szó, hanem egy éveken át tartó folyamatos készültségről. Mit gondol, milyen hatással volt ez magára?

– Természetesen dühös voltam Ellára, de mégsem zúdíthattam rá a dühömet, hiszen már amúgy is össze volt törve. – Majd Kristoffer elhallgatott.

Mia egy szót sem szólt. Feltehetőleg valami kielégítőbb válaszra várt.

– Az utóbbi években állandóan ugrásra készen álltam. Képtelen voltam bármit is előre tervezni, és jóformán egy sört sem mertem meginni a haverokkal, hátha Ellának szüksége lesz a segítségemre – magyarázta Bark, és közben igyekezett magára erőltetni egy mosolyt, hogy ne hangozzon olyan keserűen, amit mond. – Remélem, a jövőben javulni fog a helyzet. Mert lassan már antialkoholista leszek.

Mia szeme megcsillant, és szélesebbé vált a mosolya, ám azután visszanyerte a komolyságát.

– Korábban már mondta, Kristoffer, hogy az utolsó évben otthagyta a gimnáziumot az édesanyja rákbetegsége miatt, és otthon ápolta őt a haláláig. Látja a hasonlóságot?

– Én csak teszem, amit tennem kell. Nem én keresem a nyomorúságot, az talál meg mindig engem.

– De nincs egyedül. Kérhet segítséget.

– Ugyan kitől? Mindenkinek megvan a maga baja. Nem olyan egyszerű ez.

– Nem, de mégis muszáj. Beszéltünk már a kapcsolatairól. Van egy húga és egy öccse, meg az édesapja, aki nem is olyan messze lakik innen. Kezdetnek például kérjen tőlük segítséget. Ha állandóan kiáll másokért, a saját szükségleteit azonban nem veszi komolyan, jó eséllyel más utat talál magának az a düh, amelyet legbelül érez. Egyetért velem ebben?

A férfi rámosolygott.

– Ha most erre igent mondok, gyógyultnak nyilvánít?

– Nem, Kristoffer. Hiszen még csak most kezdtük el. – Mia egy kicsivel még közelebb hajolt, könyökével az íróasztalra támaszkodva, és szép arca hívogatóan közel került a férfiéhoz. – Ha végre elengedné a másokért vállalt felelősséget, mihez kezdene?

Kristoffer egészen beleszédült, ahogy belegondolt a válaszba. Nem sok hiányzott hozzá, hogy megcsókolja a terapeutája hívogatóan vörös ajkát.

– Ötvenévesen, amennyi a valóságban vagyok, vagy lehetek harmincöt is akár, ami egy kicsit előnyösebb lenne számomra?

– Azokat az éveket már nem kaphatja vissza. Ötvenéves, de a hátralevő élete most kezdődik. – Mia hátradőlt, úgy várta érdeklődve a férfi válaszát.

– Rendben. Nos, akkor szeretném visszakapni a nyomozói állásomat a súlyos bűncselekmények osztályán, nem pedig a toronyszoba szégyensarkában ülni, és régi, felderítetlen bűncselekményeken dolgozni, hogy feltakarítsam a mocskot mások után, akik nem végezték rendesen a dolgukat. Azután szeretnék találkozni a barátaimmal, és esetleg találni valakit, akivel leélhetem az életem. – Ez a válasz többé-kevésbé megfelelt a valóságnak, legalábbis annyira közel merészkedett az igazsághoz, amennyire csak lehetett.

– A múlt tavasszal azt mondta, kapott egy szőlőtőkét az édesapjától, hogy ültesse el oda, ahol élni szeretne. Szerintem ez szép ajándék és egy bölcs tanács.

– A Bergslageni kék – bólintott Kristoffer. – Szívós fajta, jól bírja a hideget és a zord körülményeket.

– Akárcsak maga. Na és hol van most az a palánta? – tudakolta a nő, halványan elmosolyodva.

– A munkahelyemen – ismerte be Kristoffer, mivel semmi jó hazugság nem jutott az eszébe.

– Talán el kellene onnan vinnie máshová. És komolyan elkezdenie azt az életet élni, amit szeretne – magyarázta Mia Berger, nem eresztve a férfit a tekintetével. És Kristoffer egy szédítő pillanatig abban reménykedett, hogy a mondandójának volt valami rejtett üzenete.

2

Kristoffer Bark kilépett a Fredsgatanon álló rendelőből, és visszament a rendőrőrsre, hogy összeszedje a holmiját a hétvégére. Úgy tervezte, délután otthonról dolgozik. A Camilla Hörlin-ügy maradék iratanyagát Henrikre akarta rátestálni, aki egyéni tempóban dolgozott – már amikor egyáltalán bement a munkahelyére, és nem valamelyik gyerekére vigyázott. Kristoffernek pedig le kellett takarítania az íróasztalát, hogy nekiláthasson felgombolyítani az Emelie Kartman-ügyet. Megpróbálta felidézni mindazt, amire még emlékezett az eset kapcsán. A nő 2008-ban tűnt el, akkor harminckét éves volt, és egyedül nevelte az ötéves, Kim nevű kisfiát. Ez alapján kiszámolta, hogy a fiú most tizenöt éves lehet. Emelie férje fentanyltúladagolásban halt meg, amely egy morfinhoz hasonló készítmény, mostanság gyakorta partidrogként használják. Mindez pár hónappal azelőtt történt, hogy a feleségének nyoma veszett. Ennél többet Kristoffer nem tudott a dologról, és bár nem örült neki, kénytelen volt beismerni, hogy sok mindenről kell majd egyeztetnie Ulffal.

Amikor Kristoffer visszatért a fényárban úszó toronyszobába, egyik kollégája sem tartózkodott ott. Valamennyi munkaállomás üresen állt, akárcsak a helyiség közepén a székek az ovális asztal körül, amelyet valamennyien csak rakodófelületnek használtak, és tele volt mosatlan edényekkel, irathalmokkal, valamint olyan meglepő tárgyakkal is, mint egy gyerekkesztyű, egy dohánydoboz és egy szurkolói sál. Henrik Larsson már tíz óra tájban lelépett, amikor a bölcsiből hívták, mert a legkisebb gyereke, Nisse megint belázasodott. Henriknek öt év alatt öt gyereke született, és inkább szabály volt, mint kivétel, hogy ő maradt otthon velük, sosem a felesége, aki orvos volt és kutató. Az utóbbi időben Henrik jó, ha félmunkaidőben dolgozott, és állandó rettegésben élt, nehogy a neje ismét teherbe essen.

Elvileg ötfős lett volna a csapat, de csak négyen voltak szolgálatban. A nyomozók idősebb generációját képviselő Kristofferen és Henriken kívül volt még egy fiatal kolléga, Alex Molin, akiről Kristoffer egy idő után azt gondolta, hogy ADHD-ban, vagy valami más hasonló viselkedészavarban szenved. És ha ez önmagában még nem lett volna elég, Alex a sors fintoraként épp Kristoffer terapeutájának a fia volt. A férfi ezt csak a nyáron tudta meg, Alex lakásavatóján, ahol legnagyobb meglepetésére Mia állt a konyhában, és sütötte a lasagnét. Alexnek pedig fogalma sem volt róla, hogy Kristoffer az ő anyjához jár terápiára, és jobb is, ha ezt sosem tudja meg. Abba azonban Bark bele sem mert gondolni, vajon mi mindent mesélt róla Alex Miának. A srác és Kristoffer nem volt mindig jóban egymással. Közös történetük egy komoly dulakodással indult, amikor Alex a rendőrigazolványát lobogtatva próbált előretolakodni egy szórakozóhelyen. És akkor ráadásul még csak gyakornok volt. Mostanra azonban befejezte a képzést, és fix állást kapott a bergslageni körzetben, ahol azonnal bekerült Kristoffer nehéz esetekből álló csapatába.

Azután ott volt még Ingrid, aki már a hatvanhoz közeledett, és eredetileg a bűnügyi hírszerzésnél teljesített szolgálatot. Mivel azonban meglehetősen szabadszájú volt és soha nem bírt magával, áthelyezték a talált tárgyak osztályára, ahol adminisztrációs és kommunikációs feladatokkal bízták meg, ami jóval alulmúlta a képességeit. Amikor a csoportot létrehozták, Kristoffer egyetlen követelése az volt, hogy Ingrid is a segítségükre legyen. Igaz, a nő valójában civilként teljesített szolgálatot náluk, ám az operációs rendszerek varázslója volt. És bár egyesek úgy vélték, hogy nem kellene őt alkalmazniuk, ha már egyszer nem igazi rendőr, Kristoffer megbízott Ingrid képességeiben és intelligenciájában. Átfogó kapcsolati hálóval rendelkezett, és mindazt az információt, amit az internetről nem tudott megszerezni, megdöbbentően gyakran megtudta más úton, nevezetesen az ismerősök ismerőseitől. Ingrid munkahelye mostanság a kis konyha melletti lomtár volt, ahol nem zavarták a többiek – és Ingrid sem őket. Amikor rosszul aludt, ebédig pocsék hangulatban telt a napja. Később aztán már könnyebben szót lehetett érteni vele.

A toronyszoba jobb sarkában volt egy üres asztal is, egy hasonlóan üres székkel. Az lett volna Sara Bredow, a harmincnégy éves nyomozó helye, aki már régóta betegállományban volt, és akivel Bark még soha nem is találkozott. Hát nem volt épp egy mintacsapat, mégis elég jó eredményeket tudtak felmutatni.

A lift nyikorogva megindult felfelé, majd csilingelve megállt a legfelső emeleten, és Alex lépett ki belőle, egy csésze kávéval a kezében. Üdvözlésképp biccentett Bark felé, majd továbbsietett a nagy asztalhoz, amelyhez úgy odavágta a csészét, hogy kifröccsent belőle a kávé.

– Hopp, most meg mi a fene történt? – jegyezte meg lefegyverző mosolyával.

– Semmi sem történt, Alex. Ez nem a véletlen műve, nem valamiféle égből lesújtó átok. Te öntötted ki a kávét, mert nem figyelsz oda!

Az az ügyetlen fickó elég gyakran felborított, kiöntött valamit, vagy megbotlott benne. Már rutinosan törölgette fel a foltot az amúgy is foltos pólójával. Alex magas volt, és olyan sovány, hogy még a pólón keresztül is látszott, mennyire kiáll a lapockája. Sötét haját hátul és oldalt felnyíratta, frufruját azonban hosszúra hagyta. Mogyoróbarna szeméből sugárzott az energia. Leült, és kezével a combján kezdett dobolni, miközben a lábával ütötte a ritmust egy dallamhoz, amelyet csak ő hallott a saját fejében. Hogy képes egy ilyen vézna srác ennyi idegesítő hangot kiadni? Bark felsóhajtott.

– Valaki betört egy kirakatot, és ellopta a próbababákat a Drottninggatanon ma éjjel – szólalt meg Alex. – Nem tudom, melyik ruhaüzlet lehetett. Hallottál róla valamit? Minek lop valaki próbababákat, amikor vannak az üzletben márkás ruhák is, és egyéb, értékesebb és könnyebben elvihető cuccok? – Ám még mielőtt Bark válaszolhatott volna, máris témát váltott. – Mit gondolsz, mit fogunk csinálni az ősszel? Kapunk új ügyet?

– Ma reggel voltam bent Zimmermann-nál. Felnyitjuk egy régi ügy aktáit. Emelie Kartman esetéét.

– Ó, a francba! Ő az, akit egy szöges hordóban találtak meg? – Alex felállt, és összevissza kezdett mászkálni a helyiségben, ami annyira jellemző volt rá, és minden alkalommal Kristoffer idegeire ment vele.

– Igen. És szeretném, ha kikeresnél róla mindent, ami csak fellelhető a neten, én pedig összeszedem a meglevő iratokat, azután beszélnem kell még Ulffal is, aki korábban dolgozott az ügyön.

– Ulf Gunnarsveddel?

Bark bólintott.

– Igen, miért?

– Csak hallottam róla valamit néhány héttel ezelőtt – felelte Alex. – Sarával kapcsolatosan, akinek a mi csapatunkban kellene dolgoznia.

– Igen, és mit? – Bark képtelen volt leplezni a kíváncsiságát. Néhányszor megpróbálta már felhívni Sarát, hogy megkérdezze, hogy van, és mikor tervezi, hogy újra munkába áll, de eddig még sosem sikerült beszélnie vele. Egyszer a nő maga vette fel a telefont, ám le is csapta rögtön. Valószínűleg azt hitte, valaki más keresi. Máskor pedig mindig a sógornője vagy az anyja volt a vonal túlsó végén, és azt mondták, Sara nem tud a telefonhoz jönni.

– Beszéltem Lisa Wadenbergjel. Elvégre ő nyomozó, de most épp külső szolgálatot teljesít, és elég jól ismeri Sarát. Múlt héten odaültem mellé az étteremben, és feltettem neki pár kérdést Saráról. Lisa még abban sem biztos, hogy Sara valaha is képes lesz ismét rendőrként dolgozni. Tudod, Sara Ulf Gunnarsved csapatában nyomozott a Camilla Hörlin-ügyben, amíg te át nem vetted. Valami történt köztük. Lisa nem akart beszélni róla, de Sara betegállományba vonult, Gunnarsvedet pedig azonnali hatállyal elbocsátották, és civil állást kapott Skånéban.

– Tavasszal beszéltem Ulffal. Akkor egy olyan cégnél dolgozott Malmőben, amely zárakkal és biztonsági berendezésekkel foglalkozott. De most megint itt van, és gazdasági bűncselekményekkel fog dolgozni. Felvetődik a kérdés, hogy…

– Nem kérdezhetnéd meg Ulftól, mi történt közte és Sara között? – vágott a szavába Alex. – Elég komoly dolog lehet, ha senki sem akar beszélni róla.

– Ingrid talán tudja – felelte Bark.

Abban a pillanatban kinyílt az ajtó, és ott állt Ingrid Johansson teljes, tiszteletet ébresztő valójában. Hosszú, ősz haját lófarokba fogta, és hol egy a föld színeibe öltözött erdei boszorkányra, hol egy kis tündérlányra hasonlított, attól függően, hogyan világította meg a fény, és hogy milyen kedvében volt épp.

– A nevemet hallottam? – kérdezte a nő, szélesen mosolyogva.

– Gyere, ülj le! Épp Saráról beszélgettünk. Főnökként mit tehetnék, hogy segítsem őt visszatérni a munkába? – érdeklődött Kristoffer.

Ingrid arckifejezése hirtelen megváltozott. Úgy tűnt, komoly harcot vív önmagával.

– Úgy tudom, meglehetősen kimerült, de abba bele sem merek gondolni, mennyire súlyos lehet a helyzet valójában. Talán a saját tempójában ismét visszarázódik majd a munkába. Ismerem az édesanyját, Gunillát. A norai gyógyszertárban dolgozik, az egyik unokatestvérem gyerekével együtt. Megkérhetem rá, hogy kérdezze meg Gunillát, vajon kibírna-e Sara egy látogatást. Szerintem jobb lenne, ha te beszélnél vele négyszemközt. Megpróbálom elintézni. De türelmesnek kell lenned, Bark!

– Hát, nem ez a legerősebb oldalam.

Bark összeszedte az Emelie Kartman-anyagot, amelyet át kellett tanulmányoznia a hétvégén, majd lesétált a toronyból a rozoga lépcsőn az El-Fogás nevű rendőrségi étterembe. Minden alkalommal lelkesen figyelte, vajon a lépcső elbírja-e a súlyát, vagy egyenes út vezet innen a balesetire. Alex még fent maradt a toronyban, és Ingriddel a klímaváltozásról kezdtek beszélgetni. Ingrid a szabadidejében egy kis könyvkereskedést vezetett a vintrosai Közösségi Házban, és a hétvégére meghívókat küldött szét egy környezetvédelmi témájú könyvvásárra és vitára. Alex pedig felajánlotta, hogy segít neki. Mindig támogatta az elkötelezett környezetvédőket. Ha nem rendőr lenne, minden bizonnyal klímaaktivista vált volna belőle.

Kristoffer kivette az uzsonnásdobozát a hűtőből, és már épp be akarta csúsztatni a táskájába, amikor meghallotta, hogy egy jól ismert hang épp az étlapra tesz megjegyzéseket. Amikor megfordult, Ulf Gunnarsved állt a háta mögött, és a falon függő táblán sorakozó fogásokat mustrálgatta. A férfi erős volt, és valamivel alacsonyabb nála. Szokás szerint fekete farmert és fekete pólót viselt. A haja korábban gyapjasszőke volt, mostanra azonban megritkult, ezért Ulf leborotválta, és a fejbőre csillogott a neonfényben. Mióta Bark legutóbb látta, számos tetoválást készíttetett mindkét karjára, és valami ronda, kék mázolmányt a nyakára is. Képtelenség volt megállapítani, mit akart ábrázolni, mivel a „műalkotás” felét a férfi nyaki redője eltakarta, valahányszor kissé hátrahajtotta a fejét.

– Nahát, Ulf, rég láttalak! Azt hittem, már feldobtad a talpad – üdvözölte Bark.

Ulf erre megfordult.

– Rossz pénz nem vész el. Ezt neked is tudnod kéne, mivel csak kegyelemből vagy még itt. Hallottam, hogy pszichológushoz jársz, hogy átprogramozza azt az indulatvezérelt agyadat – vágott vissza jellegzetes orrhangján.

– Ezt meg ki mondta?

– Itt nincsenek titkok, Bark. Zimmermann szerint valamennyien egy nagy család vagyunk.

– Azt hittem, örökre elköltöztél otthonról. De ezek szerint visszatértél.

– Na igen, Zimmermann olyan szépen kért, és akkora összeggel csalogatott, hogy ha megtudnád, elájulnál. A gazdasági bűncselekmények osztályán szükség van nyomozóra, és mint talán te is tudod, én foglalkoztam már korábban ilyesmivel. Valami észkombájn kiszámolta, hogy tízszeresen megtérülne nekik a fizetésünk, ha sikerülne megtalálnunk, hol ereszt a jóléti rendszer. Az összes bűnszervezet a mi támogatási rendszerünkön élősködik. És én épp erre szakosodtam, ha szabad ilyet mondanom. A súlyos bűncselekmények kissé túl primitívek az én ízlésemnek. Szeretem, ha fedél van a fejem fölött, amikor beköszönt a tél. Most épp a személyazonosság-lopás a sláger. Nagyon megnőtt a számuk, különösen a diákok körében.

Kristoffer is hallotta már ezt a kollégáitól. Diákokat gyűjtöttek be a végrehajtók, mert valaki hatalmas hitelt vett fel a nevükben. De vajon Ulf valóban csak a magasabb fizetés miatt tért vissza? Ez a teljes igazság? Vagy a szerelmi életével támadtak gondjai?

– Na és mi van a skånei barátnőddel? – tudakolta.

– Filippával? Annak már vége. Sőt, alighanem vége volt már, mielőtt elkezdődött volna. Tetováló volt. Csak addig voltam érdekes a számára, amíg volt rajtam szabad bőrfelület. Azután belém mélyesztette a tűjét, és amikor már úgy néztem ki, mint egy élő reklámtábla, dobott. El is távolíttatnék magamról minden kibaszott tetkót, ha nem fájna annyira!

– Esetleg, ha a jövőben valami más műtét kapcsán úgyis elaltatnának, egyúttal megkérhetnéd őket, hogy intézzék el ezt is – javasolta Kristoffer egy csipetnyi együttérzéssel a hangjában. – Úgy hallottam, egy éles sajtvágókéssel dolgoznak, és rétegenként hámozzák le vele a bőrt.

Ulf azonban csak hallgatott egy darabig, és tétován nézett rá.

– Sajnálom, ami a lányoddal történt – mondta végül.

Kristoffer erre nem volt felkészülve. Egy szempillantás alatt ismét a szívébe hasított a fájdalom, a teste pedig védekezésképp megmerevedett.

– Könnyebb most, hogy már tudjuk, mi történt vele – válaszolta, hogy kissé oldja saját feszültségét, mielőtt témát váltott volna. – Szükségem lenne bizonyos iratokra tőled. Újra megnyitják az Emelie Kartman-aktát.

– Ó, a francba! – Ulf hirtelen nagyon kimerültnek látszott. – Sajnos csak az időtöket vesztegetitek vele. Úgysem találtok semmit. Heten nyomoztunk az ügyben, amikor holtan találták a nőt a bányatóban 2011 nyarán. Nem tudom, mennyire emlékszel rá. Amikor két évvel később a lányod eltűnt, mindenkit átcsoportosítottak a keresésére, így Emelie ügyében felfüggesztették a nyomozást. Nem hinném, hogy elkapjátok a gyilkosát. Mi mindent megpróbáltunk. Azóta pedig sok idő telt el, és a szemtanúk sem emlékeznek már annyi mindenre.

– Mindenesetre engem bíztak meg az üggyel, és szükségem van minden anyagra, ami nálad van. A jegyzetekre, a találgatásokra, és arra is, amit kidobásra ítéltetek. Megvannak még?

– Azt hiszem, egy részük még megvan otthon.

– Remek, akkor ma este átugrom érte, miután átolvastam az aktákat, és összeszedtem a legfontosabb kérdéseimet.

– Az istenért, Bark! Majd átvesszük hétfőn, munkaidőben! Neked nincs magánéleted?

Bark egy szempillantás alatt észhez tért és bólintott, ám magában tovább vívódott, majd így szólt: – Beszélnem kell veled Sara Bredowról!

Ulf hirtelen elgyötört és aggodalmas pillantást vetett rá.

– Ne most. Képtelen vagyok rá. Majd később beszélünk róla. Megértem, hogy vannak kérdéseid. De annyit mondhatok, hogy félreértésről van szó. Köztünk szólva, túlérzékeny volt. Nehéz eset.

Kristoffer kilépett a rendőrőrs épületéből. Bosszantotta ugyan, hogy nem sikerült megtudnia, mi történt Ulf és Sara közt, ám amint az őszi napfény átölelte meleg fényével, úgy döntött, dolgozik azon, hogy a jövőben türelmesebb legyen, és elengedi a témát a hétvégére. Az igazság úgyis napvilágra kerül majd, ha itt lesz az ideje. Elindult a kastély felé, hogy a nyugati irányba tartó busszal a längbrói temetőbe menjen. Azért temették oda a lányát, hogy Ella gyalog is ki tudjon menni a sírjához. Olykor ugyanis még buszjegyre sem volt pénze. Kristoffernek ugyan kicsit messzebbre kellett utaznia így, de részéről ez rendben volt. Múlt pénteken rózsát is vitt magával, ám amikor másnap ismét kilátogatott a sírhoz, látta, hogy a vadállatok lelegelték róla a bimbókat, és csak a csupasz szárait hagyták meg. Vera biztosan jót mosolygott ezen odafent a mennyországban.

Kristoffer leszállt a buszról, és végigment az ösvényen a magas fenyők közt, amíg oda nem ért egy világosabb helyre, ahol csupán néhány nyírfa állt, és rendezett volt a gyep. Itt a legtöbb sírnál kerek sírkő állt, a szögletes márványtömbök helyett. Így nem tűntek olyan hidegnek és merevnek. Leült a Vera sírja melletti padra. A lánya mindössze húsz évet élt. „Szeretünk, hiányzol!” – ez állt a sírkövén. S ez semmit nem árult el mindabból a szörnyűségből, ami azon a viharos éjszakán történt öt évvel ezelőtt, amikor Verát megfojtották a saját lánybúcsúján. Vajon Kristoffer megmenthette volna? Talán ha hallgatott volna arra a hangra, amely folyton a fejében visszhangzott, és azt suttogta, hogy valami iszonyúan nagy baj van.

Kristoffer kezdett fázni. A bánat nyomta a mellkasát, és elszorította a torkát. Behunyta a szemét, és hagyta folyni a könnyeit. Annyira értelmetlennek tűnt minden, hogy úgy érezte, megfullad.

Egész testét rázta a zokogás, amikor hirtelen arra eszmélt, hogy valaki megfogja a karját. Meglepetten pillantott fel. Nem hallotta, hogy valaki közeledett hozzá a pázsiton. Egy fekete ruhás nő ült mellette a padon. Vele egykorú lehetett. Sovány volt, szőke haja ritkás és borzas. Álla hátrahajlott, ajkai vékonyak és természetellenesen halványak, a szeme égkék és barátságos.

– Látom, hogy szomorú – szólalt meg. A hangja váratlanul mély volt és dallamos. – A lánya volt? – kérdezte, és fejével a sírkő felé biccentett.

– Igen. – Kristoffert annyira meglepte a kérdés, hogy még gondolkodni sem volt ideje. Olyan intim pillanat volt ez számára.

– „Vera Bark, 1993. február 23. – 2013. március 28.” – olvasta fel a nő hangosan. – Egy szülőnek sosem lenne szabad eltemetnie a gyermekét.

– Nem – felelte Kristoffer, és hirtelen nem tudta eldönteni, azt szeretné-e, hogy a nő távozzon, és hagyja őt békén, vagy hogy maradjon vele, és így ne legyen egyedül.

A fekete ruhás nő azonban csak beszélt tovább. A hangja szinte hipnotizálta Kristoffert.

– A lánya már öt évvel ezelőtt elhunyt. De a fájdalom sosem múlik el, igaz? Újra meg újra jelt ad magáról, miközben a többiek számára megy tovább az élet, mintha mi sem történt volna.

– Maga is elveszített valakit? – kérdezte Kristoffer, csak hogy ne kelljen Veráról beszélnie.

– A fiamat. De már rég történt. Most gyászterapeutaként dolgozom. Az Alkonyat Temetkezési Vállalkozás szokott ajánlani engem, és az ügyfeleiknek odaadják a névjegyemet. Ulla Haugren vagyok. Ha úgy érzi, szüksége lenne rá, hogy beszélgessen valakivel, nyugodtan keressen meg. – Majd Kristoffer ölében összefont kezébe csúsztatta a névjegyét.

– Köszönöm, de nem hiszem, hogy szükségem lesz rá.

Kristoffer kinyitotta a tenyerét, és a combjára csapott, mint aki hirtelen döntést hozott, felállt, és indulni készült. Bizonyára jó sokáig kell majd álldogálnia a buszmegállóban, mire a következő jármű megérkezik, de még ez is kellemesebbnek tűnt, mint a kihallgatás.

Ulla Haugren azonban odahajolt hozzá, és átnyújtotta a földre hullott névjegyét.

– Semmi baj. Bármikor meggondolhatja magát – mondta elnéző mosollyal. – Tegye csak el a telefonszámomat! Érzem, hogy mi ketten még találkozunk. Azt hiszem, tudok segíteni magának.

3

Ragyogóan tűzött a szeptemberi nap, amikor Sara Bredow kilépett az Ekersgatanon álló lakásából, és felszállt a városba tartó buszra. Még azt a rövid utat is képtelen lett volna gyalog megtenni. Az éjjel többször is felriadt, és aggodalmaskodni kezdett. Névtelen telefonhívások, eltűnt számlák, amelyek behajtásra kerültek, a gyámhivatalnál tett bejelentések – túl sok minden történt az utóbbi időben ahhoz, hogy az egész csupán véletlen egybeesés legyen. Az volt az érzése, hogy valaki bántani akarja a családját, de akármennyit is rágódott a dolgon, nem találta a megoldást.

Idegesen figyelte az utastársait. Úgy érezte, valaki követi. Felszállt egy férfi, kapucnis dzsekiben és a szemébe húzott sapkában. Egy pillantást vetett Sarára, majd leült átlósan a háta mögé. Sarának rossz érzése támadt tőle. Lehet, hogy ő a névtelen telefonáló? Mindig rejtett számról keresték, olyankor, amikor Josef nem volt otthon. Valahányszor Sara felvette a telefont, a vonal túlsó végén csend volt, de hallotta valaki lélegzését.

A busz döcögve haladt végig az ideiglenes útvonalon, amelyre elterelték, amíg az útfelújítás zajlott. Sara időnként hátranézett a válla fölött. A férfi utas ilyenkor mindig rápillantott. Ha nincsenek rossz szándékai, bizonyára furának találja őt, gondolta Sara. És mi van, ha azt képzeli, Sara flörtölni akar vele? A nő erre erőt vett magán, és egyenesen előre nézett.

Épp a társadalombiztosítóhoz tartott, a legújabb ügyintézőjéhez. Ez volt az egyik oka annak, hogy szörnyen rosszul aludt az éjjel. Az ügyintéző vagy újabb haladékot ad neki, vagy bedől a családi kassza. Több mint két éve volt már betegállományban kiégés és beszűkült gondolkodás miatt. Mielőtt az élete derékba tört volna, teljes munkaidőben dolgozott rendőrként, de a magánéletben is aktív volt, amatőr színész, akinek sok barátja volt. Ám a munkája, amelyet Ulf Gunnarsved irányításával végzett, megtörte a Camilla Hörlin-ügy nyomozása alatt.

Mindeközben otthon is nehéz időszakot élt át. Moa nem akart aludni éjjelente, mert attól félt, hogy kutyák vannak az ágya alatt, Sara pedig éjszakákon át virrasztott mellette, hogy tehermentesítse Josefet, aki mindig túlórázott a testvérével közös IT-cégnél. És ez még talán rendben is lett volna, ha Sara anyja nem épp akkor kap szívinfarktust, és lebeg élet-halál között. Az utolsó csepp a pohárban azonban az volt, amikor valaki, névtelenül, bejelentést tett a gyámhivatalnál, hogy nem gondozzák megfelelően Moát. Mint derült égből a villámcsapás, úgy vágta földhöz ez a dolog.

Egy alapos kivizsgálást és a részükről többhetes rémisztő aggodalmat követően felmentették őket a vádak alól. Sara azonban teljesen összetört miatta. Emlékezetkiesése lett, elfelejtett minden jelszót, mindent, amit megbeszélt valakivel, az időpontokat is beleértve. Mintha egy csapásra száz évet öregedett volna. Vagy még többet. Éjszakánként pedig azon töprengett, ki jelenthette be őket. De senki nem tudott semmiről. A tettes nem adott jelt magáról. Azóta pedig két újabb, hasonlóan névtelen bejelentés érkezett velük szemben.

Sara eleinte tényleg küzdött azért, hogy visszatérhessen a munkába. Olykor egy fél napig bírta, máskor akár két egymást követő napon át is, mielőtt újból összeomlott volna. Ulf Gunnarsved azonban egyre csak sürgette, és folyton arra célozgatott, hogy szimulál. Azután eljött a nap, amikor megtörtént az a szörnyűség, és mindkettejüket magához hívatta a főnökük. Gondolni sem akart rá. Muszáj volt az előtte álló találkozóra összpontosítania.

Leszállt a buszról a kastélynál, majd elindult a Fredsgatan és a Slottsgatan kereszteződése felé. Ott állt a társadalombiztosító irodája. Igyekezett lelkileg felkészülni rá, mit fog mondani, de annyira ideges lett, hogy még az ügyintéző neve sem jutott eszébe, pedig ott állt a levélben. Bejelentkezett a recepciónál, majd leült és várt. Az előző ügyintézője, akiben nagyon megbízott, felmondott, mert nem volt hajlandó végrehajtani a politikusok döntését, és hagyni, hogy még több beteg kerüljön ki a biztosítotti státuszból, és menjen tönkre anyagilag. Sara azóta már annyi ügyintézővel találkozott, hogy a számukat sem tudta. Ez a legújabb, akinél már járt egyszer, okosnak és együttérzőnek tűnt. Telt-múlt az idő, Sara agya azonban mintha lefagyott volna, és amikor végre érte jött az ügyintézője, még mindig nem tudta a nevét. A nő az ötvenes éveiben járhatott. Izmos volt, és kissé ringatózva járt. Bekísérte Sarát a saját irodájába, ahol helyet foglaltak az íróasztal két egymással szemközti oldalán. Ekkor jutott Sara eszébe a nő neve. Eva Kulitz.

A nő fekete keretes olvasószemüvegét strasszkövek díszítették, és úgy helyezkedett el a feje tetején, akár egy diadém. Mélyet sóhajtva az orrára helyezte, majd az előtte álló monitorra nézett. Sarának valahogy az az érzése támadt, hogy így próbálja elodázni a rossz hírt, amelyet meg kell osztania vele.

– Nos, Sara – szólalt meg végre. – Hogy érzi magát? – Ám miközben beszélt hozzá, le sem vette a szemét a képernyőről, nem mert a nőre nézni.

– Kicsivel jobban. Remélhetőleg a jövő hónap elejétől, vagy esetleg a közepétől vissza tudok menni dolgozni, huszonöt százalékos munkaidőben. Otthon továbbra is a férjem látja el a teendők túlnyomó részét. De másra sem vágyom igazán, mint visszatérni a rendőrséghez, és átvállalni a háztartási teendők felét.

– Azt hiszem, ezt át kell gondolnunk. Ma ugyanis azért hívtam önt ide, hogy elmondjam, a támogatást visszavonták.

Sara látása egy pillanatra elhomályosult. Pislogott párat, hátha attól kitisztul.

– Ezt most nem értem – mondta.

– Pedig ez annyit jelent, hogy a továbbiakban nem kap pénzt a társadalombiztosítótól.

– Hogy érti ezt? Nem kapok táppénzt? És akkor miből fogunk élni?

– Sajnálom. Magának van egy állása, nyomozó a súlyos bűncselekmények osztályán. Beszéltünk a munkaadójával, és mivel ők jelenleg nem tudnak önnek olyan munkát ajánlani, amelyet képes lenne elvégezni, kénytelen lesz az álláspiacon keresgélni. Vagyis ha a régi munkáját nem tudja elvégezni, akkor valami egyszerűbbet kell találnia. Akár Örebróban, akár Svédország bármely más részén.

Tisztán látszott, hogy az ügyintézőt rosszul érinti, hogy neki kell közölnie a döntést. Sara úgy érezte, kicsúszik a talaj a lába alól.

– Vagyis mondjak fel a fix munkahelyemen, a rendőrségnél, és jelentkezzem be álláskeresőként? De hiszen beteg vagyok! Nem tudok dolgozni!

– Igen, ez a helyzet, és jó lesz, ha siet! Amint a fizetett betegszabadsága lejár, vagy vissza kell térnie a munkahelyére, vagy bejelentkeznie a Munkaügyi Központnál. És el kell mondanom, hogy a társadalombiztosító és a Munkaügyi Központ közt ég és föld a különbség. Ha bejelentkezik álláskeresőként, és azt mondja, képtelen teljes munkaidőben dolgozni, bekerül a megváltozott munkaképességű álláskeresők közé.

– És ez mit jelent? – tudakolta Sara, de már az ügyintéző arckifejezéséből is látta, hogy semmi jót.

– A Munkaügyi Központ szerint annyit, hogy valaki nem alkalmas munkára, és így nem lesz bevétele, amelyből az egészségügyi ellátásokat fizethetnék. Vagyis se fizetés, se táppénz onnantól kezdve, akkor sem, ha egy újabb, még súlyosabb betegsége lesz, és akkor sem, ha gyermekgondozási szabadságra menne. Úgyhogy mindent meg kell tennie, hogy a 10-es csoportba kerüljön, a normál munkaképességű, aktív munkakeresők közé. Ezt tudom csak tanácsolni.

– Vagyis hazudjak? Mondjam azt, hogy egészséges vagyok, hogy ne legyek földönfutó? De el sem tudok képzelni olyan munkát, amelyet képes lennék elvégezni! Legfeljebb tizenöt-húsz percig tudok koncentrálni, azután teljesen kifáradok. Elküldenének valami kamu állásba, amely nem is létezik? Így hogyan boldoguljak? Hogy tartsam el a lányom? Szociális támogatást legalább kaphatok?

– Egy ideig kaphat halasztást, és ezalatt juttatásokat is, míg pénzzé teszi mindenét, például a lakáshasználati jogát vagy az autóját. Ha pedig eladta ezeket, máris lesz pénze önfenntartásra.

Sara lázasan gondolkodni kezdett.

– Igyekeztünk spórolni a juttatásokból. Semmit sem vettünk magunknak. És fizettünk adót. – Mélyet sóhajtott, majd kereste a lehetséges érveket. – Egyszerűen nem értem. Hiszen nemrég jártam az orvosomnál, aki meghosszabbította a betegállományomat. Vagy talán nem kapta meg az igazolást?

Sara orvosa kicsit idősebb volt már, és papír alapú igazolást szokott küldeni, amelynek egy másolatát Sara is mindig megkapja, de ahogy most belegondolt, a legutóbbit nem is látta.

Eva azonban a kezében tartott egy levelet.

– Megkaptam az orvosi igazolást, ennek alapján ítéltem meg a munkaképességét, és megtanácskoztuk a döntést intézményünk orvosával is. Vele, és szakértőinkkel együtt arra jutottunk, hogy nem hosszabbíthatjuk meg a betegállományát. Úgy vélem, keresnie kell egy olyan munkát, amelyet képes elvégezni.

Sara megrémült. Hirtelen úgy megszédült, hogy muszáj volt megtámaszkodnia az asztalon. Kétségbeesésében nem bírta tovább visszatartani a könnyeit.

– Beszélhetnék azzal az orvossal? – kérdezte. – Meg tudom magyarázni.

– Nem, az orvosaink nem szoktak találkozni a táppénzes ügyfelekkel. Ők csak velünk, ügyintézőkkel tárgyalnak.

– Akkor hogyan hozhat meg az orvos egy ilyen döntést?

– Ő csak segít nekünk értelmezni azokat az igazolásokat, amelyeket más orvosoktól kapunk. De mi döntjük el, hogy maga munkaképes-e.

– Láthatnám az igazolást, amelyet az orvosomtól kaptak?

Eva átnyújtotta neki a levelet, Sara pedig egyre növekvő rémülettel olvasta azt. Az állt benne – homályos kifejezésekkel –, hogy reggelente kissé fáradt, és olykor felébred éjszakánként. Ez volt minden. Pedig a rendelőben dolgozó orvos nagyon is jól tudta, milyen nehézségekkel kell Sarának szembenéznie. Ezért erre az igazolásra nem tudott másként tekinteni, mint hogy valaki át akarja verni.

– Kaphatnék erről egy másolatot? – kérdezte, miközben érezte, hogy egyre jobban szédül. – Megpróbálom ismét felkeresni az orvosomat. Itt valami nagyon nem stimmel! Nem hinném, hogy ezt ő állította ki. Én meg akarok gyógyulni, és szeretném a rendőri munkámat végezni! Nap mint nap küzdök ezért, és mindent megteszek, hogy így legyen!

Eva karba tett kézzel hátradőlt. A tekintetéből reménytelenség sugárzott.

– Valami mást is meg kell beszélnem magával – kezdte. – A mi döntésünk ugyan ettől teljesen független, de a társadalombiztosítót arról tájékoztatta valaki, hogy maga munkaképes. Látta a kertben ásni.

– Tényleg? Az anyámnál, Norában? Hát az ásás épp olyasmi, amit képes vagyok elvégezni. Egy negyedóráig. Ahhoz ugyanis nem kell használnom az agyamat. Ásás közben nem kell döntéseket hoznom. Mindig próbálom azt tenni, amire épp képes vagyok. Ki tájékoztatta magukat erről?

– Nem tudom. Kaptunk egy levelet. Sőt, ha őszinte akarok lenni, többet is. Fotókat, amelyeken maga a lányát ringatja az ölében. Meg szatyrokat cipel fel a lépcsőn. A feladó ismeretlen.

Sarának hirtelen összeszorult a szíve.

– Egy őrült vett üldözőbe! Ugye mondtam?

Az ügyintézőnek mostanra lett elege.

– Csak tudatni szerettem volna magával. Annak, hogy ás a kertben, vagy sem, az én döntésemhez semmi köze. Az orvosi igazolást azonban kénytelen vagyok figyelembe venni. Tőlünk nem kaphat több támogatást. Sajnálom, Sara. Ha elégedetlen a döntéssel, fellebbezhet. Három hete van rá.

Sara próbált uralkodni magán, de képtelen volt rá. Potyogtak a könnyei. Alig talált szavakat.

– Ha nincs bevételem, nem engedhetjük meg magunknak, hogy megtartsuk a lakásunkat. Egy költözést pedig nem bírnék ki. Az a sok bepakolás, kipakolás, és fel kell mondanunk a szerződést az összes szolgáltatóval. Moa elveszíti a barátait, és az óvodai személyzetet, akikkel jól kijön. Kérem, segítenie kell! Képtelen vagyok fellebbezni, amikor még az újságcikkek címét sem bírom végigolvasni úgy, hogy meg is értsem őket.

– Sajnálom, de be kell tartanom a szabályokat.

– Az, ami most velem történik, megtörténhet bárki mással is. Hiába ír ki valakit az orvos betegállományba. Maga sosem tartott attól, hogy magával is megeshet?

– Őszintén szólva, de! A társadalombiztosító munkatársai közt is vannak, akik kiégéssel küzdenek.

Sara legszívesebben felszállt volna a buszra, hogy hazamenjen, lenyeljen egy altatót, és fejére húzza a takarót. De nem tehette, hiszen találkozót beszélt meg Lisával, a legjobb barátnőjével, aki egyben munkatársnője is volt a rendőrségen. Nem mondhatta le, mivel Lisa anyja pár héttel korábban hunyt el váratlanul, gyógyszermérgezésben. Lisa egyetlen gyerek volt, így nem volt kivel megosztania a bánatát, és Sara tudta, hogy a barátnőjének szüksége van a támogatására.

Szokatlanul enyhe szeptemberi délelőtt volt. A nap kellemesen felmelegítette Sara arcát a rövid idő alatt, míg átsétált a hídon a kastély mellett csörgedező Svartån felett. Lisa a Vasa cukrászda és pékség teraszán várta. Farmert és pólót viselt. Rövid, barna haja ragyogott a napfényben. Ahogy széttárta a karját és elmosolyodott, látszott a metszőfogai közti rés. Szürkészöld szeme csillogott. Lisa az érzelmek embere volt. Sara senkit nem ismert, aki úgy tudott az egyik pillanatban nevetni, örülni, a következőben pedig felrobbanni a dühtől valami igazságtalanság miatt, vagy lehordani valakit, mert szűkmarkú volt, vagy nem elég segítőkész, mint Lisa.

– De jó látni téged, Sara!

– Téged is!

Átölelték egymást. Lisa körül mindig érződött egy enyhe lószag, hiába zuhanyozott le és öltözött át, miután az istállóban járt. Volt egy, másokkal közös hátaslova, Álomfogó. Ez a kanca volt a szeme fénye. A hétvégéket az anyjánál töltötte Norában, hogy az istálló közelében legyen. A hétköznapjait pedig egy egyszobás lakásban a Hertig Karl fasoron, mindössze pár száz méternyire Saráéktól.

A pékségben rendeltek egy-egy kávét és szendvicset. Lisa egy nagy rákszendvicset, Sara pedig egy sima sajtost, mert az volt a legolcsóbb. Lisa fogta a tálcát, majd ismét kisétáltak a napfénybe.

– Hogy vagy? – kérdezte Sara, amikor leültek.

– Őrülten hiányzik az anyukám! – Lisa szemébe könnyek gyűltek. – Nekiláttam átnézni a dolgait, és persze annyi emléket idéznek fel bennem. Vidámakat és szomorúakat egyaránt. Felmondtam a bérleti szerződését, de még nem sikerült kipakolnom a lakásból… Tovább fog tartani, mint gondoltam.

– Ha egészséges lennék, te is tudod, hogy segítenék. Olyan szörnyű, hogy nem tudok a támaszod lenni. Szükséged van egy helyre, ahol tárolhatod a holmikat?

– Ami azt illeti, igen. De nektek sincs felesleges helyetek.

– Anyukámnak rengeteg szabad helye van a kinti tárolóban. Meg is kérdezem rögtön, ha szeretnéd. – Sara anyja is Norában lakott. Egyedül egy nagy házban, ahová még együtt költöztek a szülők, amikor Sara leérettségizett.

– Az tökéletes lenne! Nagyon köszönöm!

Sara felhívta az anyját, aki az első csengetésre fel is vette a telefont.

– Itt Gunilla.

– Szia, anya, én vagyok.

– Sara! Mit intéztél a TB-nél? – A hangjában aggodalom bujkált, amely gyakorlatilag valamennyi beszélgetésükre jellemző volt, és amitől Sara is csak még idegesebb lett.

– Ezt majd később megbeszéljük – zárta rövidre a témát a lánya. – Csak azt akarom kérdezni, hogy van-e szabad helyed a kinti tárolóban.

– Persze, jóformán üresen áll. Miért? Lisáról van szó? Hallottam, hogy kiüríti a lakást. Ha szüksége van egy helyre, ahova átmenetileg bepakolhat, örömmel a rendelkezésére bocsátom. – Azután Gunilla csak beszélt tovább.

– Köszönöm, anya! – vágott a szavába egy idő után Sara. – Este felhívlak.

Majd letette a telefont, és Lisához fordult.

– Holnap délután átviheted a holmit. Akkor otthon lesz anya.

– Gunilla egy valóságos kincs! Köszönöm! – Lisa megfújta a kávéját. – Amúgy azt hallottam, Kristoffer Bark megnyitja az Emelie Kartman-ügyet. Még nem jelentkezett nálad?

– Nem, még nem beszéltem vele. Egyelőre nem tartok ott. Azt mondod, Emelie Kartman?

– Igen, Sara. A csapatnak szüksége van a hozzáértésedre! – Lisa halkabbra fogta a mondandóját. – Találkoztam párszor Emelie fiával, Kimnek hívják. Jó srác, de elég zűrös. Nevelőszülőkhöz került, és nem alakult túl jól a sora.

– Sajnálom – mondta Sara, de nem tudta, mi többet mondhatna még. Nem akart olyasmiről beszélgetni, amivel nem tudott mit kezdeni. Ettől csak még jobban szorongott volna.

– És mi van a zaklatóddal? Vagy minek nevezzem? – folytatta Lisa. – Újra jelentkezett?

Sara kicsire összehúzta magát.

– Igen, valaki névtelenül bejelentette a társadalombiztosítónál, hogy csak tettetem magam, és valójában munkaképes állapotban vagyok. És fotókat is mellékelt hozzá bizonyítékul. – Pedig Sara nem akart most keseregni. Ezúttal Lisának volt szüksége segítségre, támogatásra. Mégis képtelen volt tovább magában tartani. – Már nem bírom sokáig – mondta.

Lisa tekintete elkomorult.

– Feljelentést kell tenned, Sara! Ez így nem mehet tovább!

– Fogok is. De most az a legfontosabb, hogy elérjem az orvosomat. Az az igazolás kész katasztrófa volt!

4

Amikor péntek délután Kristoffer Bark hazaért, leült a konyhaasztal mellé a nyomozati anyaggal. Belépett a munkahelyi laptopjába, feltett egy kávét főni, és elővett egy zacskó muffint, amelyet Mathilda cukrászdájában vett, lent Tybble főterén.

Emelie Kartman szörnyű halált halt tíz évvel azelőtt, 2008 májusában. Egy lezárt hordóba gyömöszölték, amelybe vagy száz nyolccentis szöget vertek, amelyek a nő testébe hatoltak. Ezután a hordót elgurították, így a szögek még súlyosabb sérüléseket okoztak a szövetekben. A halál oka vérveszteség, és feltehetőleg a fájdalomtól elszenvedett sokk volt.

Kristoffer egyre növekvő rémülettel nézte az igazságügyi orvostani boncoláson készült képeket. Emelie testét darabokra szaggatták. Hiába próbálta védeni az arcát. Egy szög átszúrta a kézfejét, és beleállt az arcába, egy másik pedig a szemébe. Iszonyatos látvány volt! Ki lehet képes ilyen bestiális gyilkosságra? A tettes nyilvánvalóan nem hirtelen felindulásból követte el. Alaposan eltervezte. Persze nem lehetett nem észrevenni a tette mögött meghúzódó dühöt sem. Vajon kimondottan Emelie-t gyűlölte, vagy a nőket úgy általában? És ez volt az egyetlen gyilkosság, amit elkövetett, vagy korábban más áldozatok is hasonló sorsra jutottak? És mit csinálhat most ez a gyilkos? Beilleszkedett a társadalomba, vagy különös, ijesztő embernek tartják mások?

Kristoffer szívesen megtárgyalta volna mindezt Mia Bergerrel. A nőnek ugyanis remek érzéke volt ahhoz, hogy előcsalja belőle a legvilágosabb gondolatait, és ezekre okosan tudott reflektálni is.

Amikor Emelie Kartman eltűnt azon a 2008. májusi napon, friss özvegy volt, és egyedül nevelte ötéves, Kim nevű fiát, aki jelenleg nevelőszülőknél lakik. Már a negyedik családnál. De még mielőtt Bark felkeresi őt, alaposan át kell néznie az anyagot, hogy ne tegyen fel neki a szükségesnél több kérdést. És mindenekelőtt, hogy ezek a megfelelő kérdések legyenek.

A tényanyaggal kezdte. Emelie Kartman 1976-ban született. Ha még élne, negyvenkét éves lenne, állapította meg Kristoffer. Vallstában nevelkedett, egy kis, hälsinglandi faluban. Majd a nő egyik gyermekkori szomszédjának tanúvallomása felkeltette a figyelmét. Végigfutotta a kihallgatás jegyzőkönyvét. „Emelie Kartman aranyos kislány volt iskoláskorában. Olyannyira, hogy az már néha nem szolgált előnyére. Sosem hagyták békén. A figyelmére áhítoztak, és mindenki azt akarta, hogy az ő barátja legyen. Majd évek múltán, amikor elbűvölő szépséggé érett, féltékenység és cselszövések célpontja lett emiatt.”

Kristoffer rápillantott a nő eltűnésekor kiadott fényképére. Emelie Kartman hosszú, hullámos haja, szív alakú arca, és szomorú zöldesbarna szeme Sandro Botticelli Vénusz születése című festményét juttatta eszébe. Miután Emelie Bollnäsben kijárta az általános iskolát, a család Örebróba költözött. Emelie a Karolinska Gimnázium természettudományi szakára járt, 1994-ben ő lett a närkei Luca-nap főszereplője, és néhány évig versenytáncos volt. Érettségi után tartott egy év pihenőt, majd önkéntesként kezdett dolgozni egy romániai gyermekotthonban. Ez az élmény erőteljesen hatott rá, és egyre többet töprengett a világban jelen levő igazságtalanságokon. A barátai, akiket kihallgattak, egybehangzóan állították, hogy Emelie-t az az utazás örökre megváltoztatta. Aktív tagja lett a Svéd Egyháznak, és folytatta önkéntes munkáját a Vöröskeresztnél, közben pedig tanítóképzőre járt. A képzés ideje alatt találkozott a későbbi férjével, Peterrel, aki kórusvezető volt a längbrói gyülekezetnél, ahol Emelie énekelni kezdett. Peter a Temetkezési Vállalatnál dolgozott, közben pedig szociális munkásnak tanult. A pár 2003-ban házasodott össze, és még abban az évben megszületett a kisfiuk.

Emelie közkedvelt tanárnak számított Lillånban, majd később Adolfsbergben is, és a párnak sok jó barátja volt. Ám 2005 őszén Emelie depressziós lett. Képtelen volt tovább folytatni a tanítást, és egy év szabadságra ment a munkahelyéről. 2006. január 4-én azonban raktári munkásnak állt a Dorteus Építőipari Zrt.-nél, ahol nyolc hónapig dolgozott. Azután visszatért az adolfsbergi iskolába, és tanított tovább. Körülbelül ekkor kapta az első névtelen telefonhívást, amelyet további tizennyolc követett, mire bejelentette a rendőrségen, hogy zaklatják. A beszélgetéseket azonban nem tudták lenyomozni.

Kristoffer jegyzetelt. Erről meg kell kérdeznie Ulfot. Nem említették, miért nem lehetett őket lenyomozni. A Kartman házaspárt 2007-ben jelentették fel a gyámhivatalnál, mert állítólag nem gondoskodtak megfelelően az akkor négyéves fiukról. Az ügyet azonban lezárták. 2008 januárjában érkezett a hivatalhoz egy újabb névtelen bejelentés, amely szerint Emelie szexuálisan bántalmazta az iskolában rábízott gyerekeket. Kihallgatták a diákokat, a szüleiket, és Emelie kollégáit is. Egyes szülők követelték, hogy rúgják ki a tanítónőt, mások pedig amellett érveltek, hogy ne maradhasson egyedül a gyerekekkel, hanem egy kollégája mindig tartsa rajta a szemét. Bizonyíték hiányában ejtették a vádakat. Több munkatársa is Emelie védelmére kelt, a gyanú árnyéka azonban rávetült, és a környezetének megrendült a bizalma benne. Ez már túl sok volt neki, és ismét betegállományba kényszerült. 2008 februárjában a férje feljelentést tett, mert megrongálták az autóját. Valaki elvágta a fékcsövet. Egy hónappal később a férfit holtan találták a längbrói temetőben, egy frissen kiásott sírgödör mellett. Az igazságügyi orvosszakértő szerint fentanyltúladagolásban hunyt el. Ám erről sem volt sok információ. Vajon a rendőrség által jól ismert drogosról volt szó? Ha pedig nem, felmerült-e az öngyilkosság vagy a gyilkosság lehetősége? Peter Kartman halálhíre ugyanis a tanúvallomások alapján ítélve derült égből villámcsapásként érte őket. A legközelebbi hozzátartozói bizonygatták, hogy nem használt kábítószereket, és a vértesztek szerint is egyetlenegy alkalommal vette be a drogot. A nyomozást mégis lezárták. De vajon miért?

2008 májusában Kim bébiszittere bejelentette, hogy Emelie eltűnt. Nem vitte haza a fiút a megbeszélt időben, és sehogy nem is tudta elérni. Ulf Gunnarsvedet bízták meg a nyomozás vezetésével. Éppen őt, aki szívesebben üldögélt egy korsó sör mellett a Bishops Armsban, mint hogy túlórázzon.

2011-ben, amikor Emelie erőteljesen megkínzott testét kihalászták a lannai bányatóból, Mikael Pettersson lett az előzetes vizsgálat vezetője, ahogy Peter Kartman halála ügyében is. Kristoffernek számos kérdése támadt, amelyekre azonban Mikael Pettersson már nem válaszolhatott, ugyanis nem sokkal korábban helyezték örök nyugalomra a längbrói temetőben, nem messze attól a tisztástól, ahol Vera sírja állt.

5

Sara Bredow az álláig felhúzta takaróját, úgy feküdt a hálószobája sötétjében, az ébresztőóra vörösen fénylő számaira meredve. Három perc múlva meg kell szakítania délutáni pihenőjét. Kénytelen lesz felkelni, Moát ugyanis haza kell hoznia az óvodából.

A hazaúton felhívta Josefet, aki feldühödött azon, hogy Sara táppénzét meg akarják vonni, és ezáltal még nagyobb nyomás nehezedik majd rá. Ezért rögtön ki is találta, hogy megpróbálja egymillió koronával megemelni az életbiztosítását, hogy ha valami történne vele, Sara könnyebben boldoguljon. De vajon miért gondolta, hogy bármi is történhet vele?

A telefon éles csengése hasított bele a lakás csendjébe. Sara lenyomta az ébresztőórát, amely a következő pillanatban úgyis megszólalt volna, majd kiment a konyhába, ahol a mobilja a töltőre volt dugva. Rápillantott a kijelzőre. A hívás ismeretlen számról érkezett, mégis fel kellett vennie, hátha a rendelőből keresik.

Sara lerogyott az egyik konyhaszékre, majd beleszólt:

– Halló!

– Sara Bredowval beszélek?

Az az energikus, a szavakat nagy műgonddal ejtő női hang máris gyanakvást ébresztett benne. Biztosan hivatalos személy. Talán valaki a társadalombiztosítótól? Meggondolták magukat? Vagy esetleg a rendelőből? Amint Sara hazaért, telefonált nekik, hogy megkérje az orvost, írjon neki egy másik igazolást. Egy fél óráig tartotta a vonalat, csak hogy végül közöljék vele, az orvosa szabadságon van. Azt azonban megígérték, hogy foglalkoznak majd az ügyével.

– Igen, én vagyok az – felelte.

– Én pedig Laura Svensson, a gyámhivataltól. Kaptunk egy aggódó bejelentést a lányával, Moa Bredowval kapcsolatban.

– Már megint?! – Sara úgy érezte, a dühtől elveszti a józan eszét. – Ez nem lehet igaz! Ki volt a bejelentő?

– Azt nem árulhatom el. És mint tudja, minden beérkező bejelentést ki kell vizsgálnunk, akkor is, ha névtelen.

– Szóval névtelen bejelentés! – fakadt ki Sara. Igyekezett ugyan tagoltan és nyugodtan beszélni, hiszen természetesen tudta, hogy önmaga alatt vágja a fát azzal, ha felcsattan, vagy sírva fakad. – Ezek a vádak teljességgel megalapozatlanok, ezt mostanra már maguknak is tudniuk kellene! Hiszen jártak már nálunk, és felmérték a helyzetet. Ahogyan mi is voltunk bent önöknél elbeszélgetésen, sőt meghallgatták az óvoda személyzetét is. Moát pedig több alkalommal is látta gyermekpszichológus. És valamennyi vizsgálat alkalmával arra jutottak, hogy minden rendben van. Moa épp most kezdett egy új óvodai csoportba járni, és nagyra értékelném, ha nem keresnék fel az óvónőjét. Ez ugyanis egy olyan problémát generálna, amely amúgy nem létezik.

– Ezt most hogy érti? – kérdezte a nő kis idő múlva.

Sarának az volt az érzése, hogy beszélgetés közben a számítógépén olvas valamit. A háttérből billentyűzet kattogása hallatszott. Vajon jegyzetel, vagy valami egész mással foglalkozik közben?

Sara igyekezett összeszedett lenni.

– Ha maguk kivonulnának az óvodába, az óvónő elkezdene külön odafigyelni Moa viselkedésére. És ha figyel az ember, bárkinél találhat valami furcsaságot. Ha egy gyereket kérdésekkel rávezetnek, hajlamos olyan dolgokat is állítani, amik meg sem történtek. Ők ugyanis meg akarnak felelni a velük szemben támasztott elvárásoknak. – Majd mély lélegzetet vett. – Az illető, aki névtelenül bejelentget minket, azért teszi, hogy ártson nekünk.

– Mint mondtam, muszáj utánajárnunk – felelte az ügyintéző, ezúttal valamivel szelídebb hangon.

Sara fejében kavarogtak a gondolatok. Valaki, merő gonoszságból bejelentést tett ellenük a gyámhivatalnál. Megint. Kell, hogy legyen valami megoldás.

– Nem beszélhetne egyszerűen azokkal, akik legutóbb és azt megelőzően kezelték az ügyet? – kérdezte. – Miért kell mindig újabb személyt megbízni ezzel? – Sara maga is érezte, milyen éles lett a hangja.

A nő a vonal túloldalán azonban úgy döntött, nem megy bele ebbe a vitába.

– Hol van most a kislány? – kérdezte.

– Az óvodában. Épp most készülök érte menni. Ami azt illeti, máris késésben vagyok.

– Szeretnék találkozni vele, amint lehet. Az óvodában megfelel?

– Most? Nem, akkor már jobb, ha itt találkozunk, nálunk. – Sara sietve körülnézett. A mosogató tele volt szennyes edénnyel, az egész padlót beborították Moa játékai, a szegőlécek mentén pedig pormacskák kergetőztek. – Vagy talán önöknél lenne a legjobb – tette hozzá.

– Nekem hamarosan lejár a munkaidőm, úgyhogy akkor azonnal be kell jönniük! És örülnénk, ha a férje is jelen lenne a beszélgetésen.

Sara a tenyerébe mélyesztette a körmeit, hátha a fájdalom hatására tisztábban tud gondolkodni. Könnyek mardosták a szemét.

– Én be tudok menni Moával. De Josefnek ez nem olyan egyszerű – felelte. – Túl későn szólt. Nem biztos, hogy időben oda tud érni. – Sara tisztában volt azzal, hogy Josef dühös lesz. Nem szerette, amikor az utolsó pillanatban váratlan dolgok történtek.

– Minden attól függ, mit tart fontosabbnak az ember, nem igaz?

– Na igen, csakhogy ha eljön a munkahelyéről, és ott kell hagynia ezért egy fontos ügyfelet, a megélhetésünket kockáztatja. Ő ugyanis magánvállalkozó.

– Megélhetési gondjaik vannak? – kérdezett vissza a nő. És megint úgy tűnt, jegyzetel a számítógépén.

– Nem, csak azt mondom, hogy talán nem tud azonnal otthagyni csapot-papot.

– És maga mivel foglalkozik?

– Rendőr vagyok. Jelenleg épp betegszabadságon. – Sara nem akart említést tenni a társadalombiztosítónál lezajlott beszélgetésről.

– Hogyan ítéli meg a gyermeknevelésre való alkalmasságát? – tudakolta a nő.

– Megbeszélhetnénk ezt személyesen? Most már tényleg el kell hoznom Moát az óvodából. Vagyis van itt még valami! Férfi vagy nő volt, aki a bejelentést tette? Fontos lenne, hogy tudjam.

– Sajnos erről nem adhatok tájékoztatást.

– Legalább megpróbálná felfogni a helyzet abszurditását? Hiszen valaki zaklat minket!

– Abban egyetértek, hogy különös az ügy. De nekem akkor is követnem kell az előírásokat.

– Ezt teljes mértékig megértem. Csak miközben követi az előírásokat, a családunk tönkremegy belé.

Ez utóbbit azonban már nem hangosan mondta.

A beszélgetés végeztével felhívta Josefet, hogy beszámoljon neki a történtekről. A férfi telefonja azonban ki volt kapcsolva. Ezért aztán annak öccsét és egyben kollégáját, Wilhelmet hívta fel, akitől megtudta, hogy Josef épp nem ér rá.

– Majd szólok neki, hogy hívjon vissza, amint a megbeszélésnek vége – felelte Wilhelm. – És köszönjük a holnapi vacsorameghívást! Nagyon kedves tőletek – tette még hozzá. – A Dorteus Építőipari Zrt. fontos ügyfél és…

– Hogy mondtad? Holnap? – kérdezett vissza ostobán Sara, majd a falon függő naptárra sandított, amelybe valóban fel volt jegyezve Josef macskakaparásával a másnapi dátum alá: „19:00 vendégek”. Bizonyára beszéltek a dologról, mégsem emlékezett rá, hogy végleges döntés született volna róla. Hogyan feledkezhetett meg ilyesmiről?

– Igen – felelte Wilhelm vidáman. – Remélem, valami finomat főzöl!

Sarának azonban nem volt ereje a válaszon töprengeni.

– El kell hoznom Moát az oviból. Mondd meg Josefnek, hogy hívjon fel, amint tud! Fontos! – fejezte be a beszélgetést.

Hirtelen megfordult vele a szoba, és kis híján kicsúszott a talaj a lába alól. Tett pár lépést, de csaknem elveszítette az egyensúlyát. Nem volt biztos benne, hogy képes lesz elmenni Moáért. A falnak támaszkodva vonszolta be magát a hálószobába. Lassan öltözött fel. Minden egyes ruhadarab egy újabb megpróbáltatást jelentett a számára. Belenézett a tükörbe. Hosszú, vörös hajára ráfért volna egy alapos fésülés, de annyi időbe telt volna kibogozni a gubancos fürtjeit, hogy inkább összefogta kontyba, és feltűzte egy hajcsattal. Ijesztően sápadt volt. Szeplői mintha kiütések lettek volna hófehér bőrén. A fehér blúza, amelyet fel akart venni, hogy elegánsan jelenjen meg a gyámhatóság előtt, túl szűk volt rá. Megfeszült a hasán, és a gombok között kilátszott a csupasz bőre. Gyűlölte, hogy felkúsztak rá a kilók, mióta folyton otthon ült. Azelőtt olyan pörgős típus volt pedig. Üvöltve vetette le a blúzát, és helyette egy bő pólót, arra pedig egy sötétkék kardigánt húzott. Igaz, annak meg az egyik ujján tejfölfoltok díszelegtek, de Sarának már nem volt ereje még egyszer átöltözni.

Bezárta a lakás ajtaját, és lifttel ment le a földszintre, hogy így is spóroljon az erejével. Amikor kilépett a liftből, még mindig szédült. Nekitámaszkodott a falnak, és látta, hogy Frideborg, az alsó szomszédja gyanakvó pillantásokat vet rá, a postaládánál állva, egy levéllel a kezében. Frideborg már úgy kilencven év körül járhatott, és folyamatosan szemmel tartotta a ház lakóit. Sara sosem kedvelte. Valahányszor elhaladt a nő ajtaja előtt, az résnyire nyitva állt, Frideborg pedig a nyílásra tapasztotta a fülét, hátha hall valami érdekeset. A napokban Moa hisztizni kezdett a lépcsőházban, és végig üvöltött, míg fel nem értek a második emeletre. Amikor Sara bedugta a kulcsot a zárba, hallotta, ahogy Frideborg direkt jó hangosan bevágta az ajtót. Josef az első hatósági bejelentés után oda is ment az öregasszonyhoz, és kertelés nélkül megkérdezte, ő áll-e a dolog mögött. A nő persze mindent tagadott.

Sara erőt vett magán, és a kijárat felé araszolt, igyekezve elkerülni Frideborg pásztázó tekintetét, a nő kezében levő borítékra mégis vetett egy pillantást, és a másodperc töredéke alatt felfogta, hogy a saját nevét látja rajta. Hirtelen megállt.

– Mi az a kezében? – kérdezte.

– Ez itt? Úgy tűnik, magának szól. A postaládámban találtam, és épp most akartam átrakni a magáéba.

Sara látta, hogy a levél az áramszolgáltatótól érkezett. Minden bizonnyal egy számla volt. Azután észrevette, hogy a boríték széle cikcakkos.

– Miért bontotta fel? – szegezte a kérdést az idős nőnek.

Frideborg tágra nyílt szemmel meredt rá.

– Én csak… – mentegetőzött, mint akit rajtakaptak. Sara a legszívesebben leordította volna a nő fejét, nem ez volt ugyanis az első alkalom, hogy eltűnt egy küldemény a postaládájukból. Néhány esetben már a végrehajtókhoz került az ügy, anélkül, hogy ők bármit is sejtettek volna. Ez a vita azonban még váratott magára. Moát ugyanis el kell hoznia az óvodából, és máris húsz perces késésben volt. Durván kitépte a borítékot Frideborg kezéből, és szó nélkül kilépett a kapun.