Philip Roth

Engedd el

részlet

Budapest, 2021

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Philip Roth: Letting Go

Copyright © Philip Roth 1961, 1962
Vintage. London 2007
First published in the United States
by Random House, Inc. New York, 1962

Hungarian translation © Nemes Anna, 2021
© XXI. Század Kiadó, 2021

ISBN 978 615 5955 27 3

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna
Szerkesztette Dezsényi Katalin
Korrektúra Tomka Eszter

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Minden valóság halálosan komoly;
az erkölcs – azaz az élet – tiltja meg,
hogy hűek maradjunk ifjúságunk
őszinte irrealizmusához.

Thomas Mann: Életvázlat

„Az emberek annyival tartoznak nekünk,
amennyit elvárunk tőlük. Ezt a tartozást
el kell engednünk nekik.”

Simone Weil: Kegyelem és nehézkedés

Szép Sabrina,
Halljad meg ahol ülsz most
Üveghullám alatt –
Fekete létemre lelkem fehér
Be édes ár
Az öltözéke cseppfolyósra vál
Kelt kanyarítva már kék köpenyét
Másnap, hol erdő hűs és friss a rét.
Létezem! S létem senkinek se kell,
Feledésbe löknek barátaim,
Keserveim magam emésztem el.

Wallace Stevens: Esthétique du Mal

(N. Kiss Zsuzsa fordítása)

Maggie-nek

EGY Adósság és bánat

1

Drága Gabe!

A gyógyszereknek hála, a tollat meg tudja fogni az ujjam. Néha úgy érzem, a betegség mindenestül itt van a kezemben. Írni akartam, de nem úgy, hogy diktálok apádnak. Nem akarok utolsó üzeneteket suttogni neki, ha itt ül az ágyam mellett. Túlságosan befolyásol majd a pánik meg az elfúló lélegzet. Apád most minduntalan fölém hajol. Minden páciens után beszalad, és elmondja, milyen az idő odakint. Be nem vallaná, mekkora igazságtalanság, hogy én voltam a felesége. Naponta ötvenszer megfogja a kezem. Mindez nem változtat azon, ami megtörtént: az igazságtalanságot elkövettem. Ami boldogtalanság csak létezik ebben a családban, az mind belőlem fakad. Kérlek, ne apádat okold érte, jóllehet éveken át ezt sugalltam neked. Kicsi koromtól kezdve mindig nagyon rendes akartam lenni az emberekhez. A többi kislány ápolónő akart lenni meg zongoraművész. Ők nem alakoskodtak annyira. Én okos voltam, kipécéztem egy erényt, és ahhoz ragaszkodtam. Mindig mások érdekében tettem mindent. Aztán az életem további részében tiszta lelkiismerettel rángathattam dróton az embereket. Most csak annyit akarok mondani, hogy nem akarok mondani semmit. Lemondok a normális haldoklóknak járó előjogokról. Csak azért írok, hogy közöljem, nem rendelkezem semmiről.

Apád megint bejött. Háromféle gyümölcslét hozott. Őneki kéne mindezt bevallanom, Gabe. Míg én el nem ítélem magam, ő nem fog. Mióta házasok vagyunk, egyfolytában dróton rángatom, hogy jobbítsam az életét. Ó, a rendes kislány, a rendes kislány. Jaj, folyton kiesik a toll

–––

A levél aláíratlan maradt. A toll leesett, s amikor az éjszakás nővér megjött, hogy szolgálatba álljon, már nem volt rá szükség. A végsőkig engedelmes apám azért a levelet borítékba tette és postára adta anélkül, hogy átnézte volna. Én ekkor az oklahomai sivatagban állomásozó egyik tüzérségi hadtestnél voltam alhadnagy, s az érzelmek világához egyetlen szál fűzött, nem maga a világ, hanem Henry James, akit akkoriban kezdtem olvasni. Az oklahomai éjszakák és a délnyugati rádióállomások olyan elszigeteltséget nyújtottak, amelyben végre kellő pontossággal tudtam koncentrálni a régi mester szövevényeire. Egész nap az ágyúk dörgését hallgattam, egész éjjel pedig a hősök és hősnők szavait, melyekkel bonyolult és sokszor végzetes útra csábítják egymást. A nyár elején – az egyetem befejezése után és a bevonulásom előtt – európai utazással töltöttem utolsó hat civil hetemet: egy hétig Londonban voltam anyám egyik barátnőjénél, akinek a férje az amerikai nagykövetségen dolgozott. Emlékszem, ahogy egy kis chelsea-i templomban ülve véget nem érő történeteket hallgatok anyám gyerekkorából; a barátnő egyébként azért vitt oda, hogy megmutassa Henry James kevéssé ismert emléktábláját. Nem sikerült felhőtlenre a nap, mert a nőt valójában nem annyira a kultúra zegzugai érdekelték, mint inkább az, hogy ezek között hosszú fehér kesztyűben kalauzolhat egy Harvardról jött fiút. Bennem mégis megmaradt a kis ovális, szürke táblára vésett szöveg: az állt ott, hogy Henry James „a vakmerő döntések finom kellékeinek szerelmese és tolmácsa volt”.

Az történt, hogy amikor megkaptam a levelet, amelyet anyám írt és apám adott postára, épp az Egy hölgy arcképét olvastam, s a borítékot meg az alig olvasható egyetlen oldalnyi írást becsúsztattam ennek lapjai közé. Amikor visszajöttem a temetésről, és aztán a rá következő hetekben annyiszor olvastam újra a levelet, hogy a könyv kötése egészen megrozzant. Bánatomban és zaklatottságomban megfogadtam, hogy emberi életen soha nem teszek erőszakot, sem a másén, sem a magamén.

–––

Egy évvel később adtam kölcsön a könyvet Paul Herznek, ennek a zaklatott fiatalembernek, aki szemlátomást egyre kevésbé ismerte ki magát saját érzelmein; talán ő is egész nap ágyúdörgést hallott. 1953 ősze volt, a leszerelésem utáni ősz, posztgraduális hallgatóként mind a ketten ekkor iratkoztunk be az Iowa Egyetemre. Herz nap mint nap ugyanabban a jelmezben járt: farzsebnél rongyos khakiszínű nadrágban, kinyúlt vállú fehér pólóban, teniszcipőben és néha zokniban. Örökösen rohant – erre figyeltem föl –, és örökös késésben volt. Aktatáskája sarka pontosan abban a pillanatban tűnt fel a tanterem ajtajában, amikor óangol szemináriumunk első balszerencsés hallgatóját felszólították, hogy olvasson fel a Beowulfból. Este a könyvtárból eljövet láttam, hogy fölfelé lohol a lépcsőn valami félretett könyvért, amikor már fordul a kulcs a zárban, s ő aztán addig vacog ott az egy szál pólóban, míg a könyvtárosnő meg nem szánja és be nem engedi. Olyan ember volt, aki akkor is együttérzést váltott ki, ha nem igényelte; sőt akkor is, ha kifejezetten nem kért belőle. Nincs szív, amelyet meg ne indított volna ez a göndör, fekete fej és fekete szem, ahogy rohan a csukódó ajtó felé, vagy egyenesen neki. Egyszer, amikor tejet, kenyeret vettem egy belvárosi fűszeresnél, tanúja voltam, hogy a bejáratnál Paul kis híján ripityára töri magát. A fotocella rányitotta az ajtót, amikor ő csomagokkal megrakodva hátrafordult, mert észrevette, hogy a rendőr büntetőcédulát dug a második sorban parkoló, ütött-kopott zöld Dodge egyetlen ablaktörlője alá.

Akkoriban egyedül laktam egy kampusz közeli kis lakásban, és nekem is megvolt a magam baja; jól jött volna valaki, akinek panaszkodhatok. Egy novemberi napon, amikor Herz kilőtt az óangol szemináriumról, elálltam az útját, és hívtam, üljünk be a büfébe egy kávéra. Nem ért rá, mert már öt perccel előbb valahol másutt kellett volna lennie, de elkísértem a parkolóba, s míg ő a kocsijában ülve csak indítózott, indítózott, sikerült elejtenem valamit Henry Jamesről, aztán amikor legközelebb együtt volt óránk, elvittem neki az Arcképet, hogy vigye haza és olvassa el. Éjszaka fölébredtem, és rájöttem, hogy a könyvben, amit Herz kezébe nyomtam, a lapok közé dugva, valahol Isabel Archer reményei és csalódásai között ott van anyám levele. Nem tudtam rögtön visszaaludni.

Másnap délelőtt a középkori lovagregények szeminárium után rögtön felhívtam a kampusz egyik telefonfülkéjéből. Herzné vette föl, kapkodva és feszülten – a családtagnak szóló hangon. Férjével a folyó túlpartján laktak, abban a szürke galambdúcban, ami a családosok diákszállója, és meg voltam győződve, hogy közvetlenül Herzné háta mögött vagy a lábánál ott téblábol egy bömbölő kisgyerek. Herznek, amilyen űzött vad, akár három vagy négy kis komisz, hasfájós gyereke is lehet. Herzné nagyon röviden közölte, hogy a férje Cedar Rapidsbe ment kocsival, ő pedig máris rohan el. Rögtön úgy döntöttem, nem kérdezem meg, hogy átmehetek-e kivenni, amit a Paulnak kölcsönadott könyvben felejtettem. Alighanem még egyikük se jutott hozzá, hogy belenézzen a könyvbe, megvárhatom, míg elkapom Herzet. Nem mondtam semmit a feleségnek, aki nem is bosszúsnak tűnt, inkább nyersnek; amúgy meg fényes nappal van és ősz, s engem a halottak gondolata már nem nyomaszt. Ragyog a novemberi fény, aki meghalt, meghalt.

Előző este megint felhívott apám, és most már biztos voltam benne, hogy ami ítéletet anyám szelleméről a sötétben alkottam, azt apám jelenése idézte elő. Apámmal hetente kétszer-háromszor ugyanaz a telefonbeszélgetés zajlott közöttünk, a felszínen értelmetlen, alatta esengő. Az öreg egész nap megvolt család nélkül, kivált, mert ott voltak a páciensek, akiknek a szájába bele kellett néznie; akkor omlott össze, amikor egyedül ült le az avokádós, salátás vacsora mellé. Reszketett a hangja, mikor felhívott; amikor letette vagy én tettem le, ezt a vibratót átvette a szoba kevés berendezési tárgya. Én errefelé dőltem, a székem arra; soha ennyiszer nem ültem rá az olvasószemüvegemre. Jó és rossz értelemben kissé hasonlítok apámra, ezért magamban sose ugyanaz az ember vagyok, mint társaságban. Ezekkel a telefonokkal az volt a baj, hogy miközben végig úgy éreztem, életem és normalitásom megőrzése érdekében ellen kell állnom az öregnek, pontosan értettem, milyen neki egy szál magában ülni abban a hatalmas viktoriánus nappaliban. Viszont, ha az apám gyereke vagyok, akkor az anyámé is. Nem tudom pontosan lekövetni a hatásokat, amelyek értek, és nem tudom tudományosan elemezni a kromoszómákat, amelyeket kaptam. Néha úgy gondolom, tudom, mi jött apámtól és mi anyámtól, s amikor aznap délelőtt úgy tettem le a telefont Herznével, hogy egy árva szót se szóltam a levélről, azt hiszem, az anyai oldalról beszűrődő illemtudás és józanság működött bennem. Azt mondtam magamban, hogy igazából nincs miért idegeskednem. Miért olvasnák el egyáltalán? És mi van, ha elolvassák?

–––

Délután ötkor odahaza ültem, kávéztam, és a legcsekélyebb élvezet nélkül bifláztam az óangol igeragozást, amikor Herzné visszahívott.

– Velem beszélt ma reggel – mondta. – Paul Herz felesége vagyok.

– Otthon van a férje?

– Bedöglött a kocsija.

Ez az újság egyáltalán nem volt újság, bár Herznét hallhatóan meglepte. – Ajjaj – feleltem.

– Szétment egy dugattyú, vagy inkább sorra mennek szét a dugattyúk…

– Akkor hívom máskor. Nem sürgős.

– Az a helyzet… – mondta –, hogy ő kérte, hogy magát hívjam. Hátha van kocsija. Odakint van az autópályán Cedar Rapids határában.

Letettem az óangol nyelvtankönyvet. Más se hiányzott, mint egy hosszú autózás. – Hogy jutok oda?

– Föl tudna venni a diákszállónál?

– Oda biztosan eltalálok.

– Utána tudom az utat. A Finkbine Park szélén lakunk. Föl tudna venni? – Titokzatosan hozzátette: – Fel vagyok öltözve.

Az első, amit Libby Herz után az ajtóból megláttam, a mosogató szélére tett könyvem volt. Hogy a lapjai közt mi van vagy mi nincs, azt nem láttam. És Herzné nem hagyott időt, hogy megnézzem; beszaladt a hálószobába, aztán ki, csak úgy lobogott a ballonkabátja. Aztán, miközben zsebéből előrántott egy kendőt, kiviharzott az ajtón anélkül, hogy egyszer is rám nézett volna, csak hallottam, hogy azt mondja: – Paul megint telefonált. Mondtam, hogy jövünk.

Menet közben mereven kibámult a kocsi ablakán, miközben a végtagjai egyfolytában izegtek-mozogtak mellettem. Első benyomásom egyértelmű volt és kemény: foglalkozás – diák, alkat – neurotikus. Rángatózva mozgott, hosszú fekete harisnyát viselt, és alultápláltnak tűnt. Vékony volt, túlfűtött, sötét hajú, és úgy képzeltem, mindig gyötrelem neki, ha belép egy emberekkel teli helyiségbe. Mégis, ezzel az éber ragadozómadár jelleggel együtt sem volt rossz jelenség. A fejét előreszegte, amitől karakteres, nagy orra kissé túlontúl dacosan vitorlázott a szélben – s bár a nyúlvány méltóságán ez rontott, különlegességén nem. Szeme koromfekete volt, és fényes szintén fekete haját olyan szigorúan és precízen fésülte ki az arcából, hogy a szemlélő találgatni kezdte, mi mindentől és mennyire szoronghat. Bőre klasszikusan sápadt: a fehérségbe vegyülő kék árnyalattól elefántcsont színű, s amikor fejkendőjét lehúzta, halántékán még egy apró lilás véna is lüktetett; mint valami kimódolt jelzés, amely tudatja velünk, többiekkel, mennyire finom és törékeny lény egy nő. Herzné iránti első érzésem a gyanakvás volt.

Társalgásképpen azért megkérdeztem, vannak-e gyerekei.

– Ó, nincsenek – felelte. Nagy levegőt vett, amellyel tudtomra adta, hogy gyerekek nélkül is épp elég hajszolt és zaklatott. Még dünnyögött is pár szót: – Hál’ istennek… a gyerek… teher… – Nehezen értettem, mert se beszéd, se sóhajtozás közben nem vette a fáradságot, hogy felém forduljon. Éreztem, hogy kerüli a pillantásomat – s ebből rájöttem, hogy fellapozta a könyvet, kivette a borítékot, és elolvasta anyám levelét. Mivel lerítt róla, hogy nem kezeli lazán a magánéletet, sem a magáét, sem a másét, félszegsége rám is átragadt.

Ránk sötétedett, mire újra megszólaltunk. – Írói szemináriumra is jár? – kérdezte.

– Nem. Csak angolra. És maga?

– Paul az író – felelte. – Én még az alapdiplomára készülök.

– Aha.

– Már vagy tíz éve. – Őszinte és egyszerű elkeseredés volt a hangjában, s ez megfogott. Levettem tekintetemet az útról, ő felfüggesztette a táj szemlélését, s egy éles és hallható pillantással, mint mikor fényképezőgép kattan, rögzítettük egymás vonásait.

– Hallom Paultól, hogy érdekli Henry James – mondta gyorsan, és elpirult. Aztán: – Libby vagyok.

– Gabe Wallach… – Elhallgattam, amikor újra kibuktak belőle a szavak.

– Igazából csak azt ismerjük, amiről Edmund Wilson írt, a kísértettörténetet – mondta.

– A csavar fordul egyet – mondtam, miután Libby már jó fél perce hallgatott.

– Az Egy hölgy arcképe sokkal jobb. – Úgy mondta ezt, mintha a kedvemben akarna járni.

– Tetszik?

– Csodálatos az első jelenet.

– Amikor mindnyájan kinn vannak a füvön.

– Igen – felelte –, amikor Isabel megjön. Olyan régóta lakom diákszállón, hogy az elegancia egészen abnormálisan hat rám.

– A szövegé?

– A fűre terített szőnyegé. Ugye, ott ülnek mind a Touchett-ház előtt, a hatalmas gyepre kitett székeken. Ralph meg az apja, és Lord Warburton. James azt írja, úgy van berendezve, mint egy szoba. Szőnyeg van a füvön. Nem is tudom, lehet, hogy inkább egy takaró valakinek a lábán. Többször is elolvastam, és mivel nem egyértelmű, szívesebben gondolom azt, hogy a füvön van. Nekem az jobban tetszik. – Abbahagyta, brutálisan, én pedig várhattam a folytatást. Odanéztem, és láttam, hogy felsőajkát annyira beszívja, hogy az orra alul kissé meggörbül. Arcát most a sötét elemek uralták: a szeme, a haja. – Ez rettentő szubjektíven hangzik – mondta. – Tudom, hogy néha nem értem a lényeget. – A kis erőltetett nevetés arra utalt, hogy ez a hiba nem kizárólag irodalmi. Meghatott az esendősége, de aztán eszembe jutott, hátha épp ez volt a cél. – A szőnyeg mindenesetre levett a lábamról – mondta. – És a kocsi padlójára szögezte tekintetét.

– Isabelt levette – mondtam.

Egykedvűen fogadta a megjegyzést. – Le – felelte.

Megpróbáltam visszaemlékezni, a könyv melyik részében volt a levél. – Hol tart az olvasásban? – kérdeztem.

– Ott, ahol megismerkedik Osmonddal. Azt hiszem, tudom, mi jön ezután. Persze – sietett hozzátenni – lehet, hogy nem. Ilyet tényleg nem kéne mondanom.

– Ezek szerint … egész éjjel olvasott – jegyeztem meg végül.

Megint elpirult. – Majdnem – mondta. – Paul még nem kezdett bele a könyvbe… – Néztem magam előtt az utat; hallottam, hogy Libby elhallgat, aztán éreztem, hogy kissé felém mozdul. Azt hiszem, megérintette a karomat. – Wallach úr, a könyvében volt egy levél.

– Igen?

– Nyilván benne felejtette.

Más hangon beszélt, mint eddig, hogy a pillanatot jelentősebbé tegye; hallottam magamat, amint azt mondom, nem emlékszem semmilyen levélre.

– Elhoztam – mondta, és viharvert ballonkabátja zsebéből előhúzta a borítékot; ezért rohanhatott vissza a hálószobába, míg én a küszöbön várakoztam. Ideadta. – Benne volt a könyvben.

– Köszönöm. – Rögtön zsebre tettem. Amikor nem látta, megtapogattam, de nem volt bizonyíték sem erre, sem arra: a borítékfül be volt hajtva. Azért innentől csak fél kézzel fogtam a volánt. Herzné kicsit huzigálta fekete harisnyáját, azután két öklét a térde alá dugta. Vagy két mérföldön át egyikőnk se szólt.

Végül ő szólalt meg merengve: – Férjhez megy, és boldogtalan lesz.

Én is elméláztam, úgyhogy először félreértettem, pontosan kire is vonatkozik a megállapítás. Emiatt igen fura kifejezés ülhetett ki az arcomra, mert amikor magyarázatért ránéztem, Libby Herz szinte beleolvadt az ülésbe. – Isabel hozzámegy Osmondhoz – mondta –, és boldogtalan lesz. Romantikus teremtés… ugye? – kérdezte tétován.

Nem volt szándékomban ráijeszteni. Sürgősen félretettem a családomat, és igyekeztem könnyedre fogni. – Gondolom – feleltem. – Szereti a fűre terített szőnyeget.

– Szereti a fűre terített szőnyeget – mondta Herzné, és mosolyra húzta a száját. – És ez a legkevesebb. Másoknál is szőnyeget akar teríteni a fűre.

– Osmondnál?

– Osmondnál. És másutt. – Fölemelte a két kezét, és lassan, kifejezően széttárta. – Mindenfelé – nyújtotta el a szót. – Meg akarja változtatni azt, amit nem lehet.

– Hisz a változásban.

– Változás? Jóságos ég! – A homlokához kapott.

Most először találtam szórakoztatónak. – Maga nem hisz a változásban?

Váratlanul megint halál komoly lett. – De, azt hiszem, igen. – Kissé drámaian végignézett diáklányos ballonján: a változás, a változtatás nem annyira az életről, mint olyanról szólt, hanem az ő saját, szomorú körülményeiről. Keze megint a harisnyáját rángatta, aztán visszadugta a térde alá, és elhallgatott. Beletapostam a gázba, és az utat kémleltem, hol lehet Paul Herz.

– Miért, maga elhiszi, hogy ennyire meg lehet változni? – szólalt meg Herzné hirtelen. – Isabelnek az a baja, hogy miközben ő akar megváltoztatni másokat, fölbukkan egy férfi, Warburton vagy hogy hívják, Ramrod… aki őt változtatja meg…

– Goodwood. Caspar Goodwood.

– Caspar Goodwood – és erre mi történik? Isabel megijed, kirázza a hideg. A nő gyakorlatilag frigid, nekem legalábbis annak tűnik. Végső soron alig különbözik a barátnőjétől, az újságírónőtől. Erős nő, az a típus, aki dróton rángatja a férfiakat…

Mielőtt belehergelte volna magát, közbevágtam: – Én tisztának és bájosnak látom.

– Bájosnak? – Az elképedés lefegyverezte. Mint akit fejbe kólintottak, az ülésbe süppedt, és azt kérdezte: – Amiért hozzámegy Osmondhoz?

– Amiért szereti a fűre terített szőnyeget – feleltem.

Mintha megsimogattam volna. Kihúzta magát, és fölszegte az állát. Igazán szelíden próbáltam elbűvölni, és nem mással, mint az igazsággal; de ott a félhomályban, egyedül az országúton, neki ez csábítással ért föl. És tulajdonképp lehet, hogy az is volt; eszembe jutott, milyen komolyan néztünk össze vagy tíz mérfölddel korábban.

Hogy férje iránti lojalitását bizonyítsa, sértegetni kezdett. – Lehet, hogy maga az erőszakos nőket szereti. Vannak ilyen férfiak. – Nem válaszoltam, de Libby ettől nem fogta vissza magát. Az igazat akartam megtudni, hát most megkapom. – Az a helyzet, hogy ez a könyv tényleg tele van olyan emberekkel, akik dróton rángatják egymást, és mindezt többnyire teljesen tiszta…

Szenvedélyesen beszélt, és ha itt abbahagyja, már akkor is késő. Tiszta lelkiismerettel – anyám utolsó szavait ki se kellett mondania. Nem tudtam, megbántottságot, megalázottságot vagy megkönnyebbülést érezzek-e; egy pillanatig sikerült átélnem mind a hármat. Kifejezetten úgy tűnt, hogy szándékosan provokál a titkommal – s a lelkem mélyén nem tudtam eldönteni, rossz-e ez nekem. Bizonyos titkokban épp a titkosságuk a legrosszabb. Vigasztaló lehet, ha idegeneket avatunk be a bajainkba, különösen, ha – egy férfi esetében – az idegenek véletlenül még nők is. Azzal, hogy a könyvet felajánlottam olvasásra, a magam módján talán a levelet is felajánlottam. Mert lassan már nagyon belefáradtam anyám emlékének őrzésébe, abba, hogy vigyázzak, ki ne aludjon a láng. Mindaddig, amíg maga anyám elő nem rukkolt vele, még azt sem akartam elhinni, hogy rosszul bánt apámmal. Apámat hiába szerettem nagyon, míg anyám élt, úgy éreztem, apám a méltatlan őhozzá; csak a levele óta látom úgy, hogy anyám volt méltatlan apámhoz. Furcsa érzés, ha az ember azon kapja magát, hogy holtában fordul az ellen, akit életében mindig imádott. Most már úgy éreztem, anyám nem egyszerűen irányította apámat egész életében, ahogy ez elvárható, hanem manipulálta… A lelkem egyik része legalábbis így érezte. Egy év alatt furcsamód oda jutottam, hogy elvesztettem bizalmamat abban a nőben, akiről a levél szól, miközben továbbra is nagyra becsültem és imádtam annak a nőnek az emlékét, aki a levelet írta. És most, amikor a férjét lassanként nekem kell irányítanom, a levél véletlenül visszakerül az életembe, hogy még véletlenül se enyhítse tanácstalanságomat a tekintetben, mit is kezdjek apám túláradó szeretetével.

– Bocsánat – mondta Libby Herz. – A szokás hatalma. Ami csak súlyosbítja a dolgot. Bocsánat.

– Semmi baj.

– De igen. Muszáj volt felbontanom. Az a típus vagyok.

Fölingerelt, ahogy a gyengeségéből erényt farag. – Más is megteszi – mondtam.

– Paul nem. – És úgy tűnt, ez nyomasztja legjobban; ezen rágódott, miközben elhagytunk egy magas, fehér tanyát, amelynek minden ablakán és ajtaján mézeskalácsdíszek lógtak.

Miután eltelt egy kis idő, úgy éreztem, figyelmeztetnem kell. – Ezt a levelet nagyon könnyű félreérteni – mondtam.

– Igen, lehetséges – suttogta. – Nem hiszem, hogy… – De nem folytatta. Zavartan elhallgatott, és kénytelen voltam megállapítani, hogy borzalmasan viselkedik. Ha valakinek az érzékenységét megsértette, az – legalábbis szerintem – én vagyok. De úgy tűnt, Libbyből senki más nem tud sajnálatot kicsiholni, csak saját maga: ő küzd „egy évtizede” az első diplomáért; ő lakik diákszállón, ezért őneki olyan szívbe markoló az elegancia… Teljesen lekötötte a maga helyzete, és tudtam, hogy anyám dilemmájából semmivel se fog fel többet, mint Isabel Archeréből. Elegem lett Libbyből. – Az Egy hölgy arcképét is könnyű félreérteni – mondtam. – Maga nagyon szigorú Isabel Archerrel.

– Csak arra gondoltam…

– Várja meg a könyv végét.

– Elolvastam a feléig …

– Isabel a végén nagy bátorságról tesz tanúbizonyságot – vágtam a szavába. – Egy dolog, ha valaki rossz megfontolásból rossz házasságot köt; de egészen más, ha ki is tart mellette.

Erre nem volt válasza: igazából nem is hagytam, hogy legyen, s talán megértette, hogy nem csak a könyvről beszélek.

– Nem akartam ilyen pikírt lenni. És kotnyeles – mondta végül összetörten.

– Semmi baj, felejtsük el. – Ámbár nekem nem ment. – Általában nem hagyok leveleket a könyvekben – közöltem. – Ez különleges körülmények között történt. Katona voltam… – Amikor észrevettem, hogy már-már ugyanolyan fontoskodva beszélek az életemről ennek a lánynak, mint ő a magáéról, elhallgattam. – Wallach úr – mondta Libby Herz –, Paulnak nem mutattam meg, ha ez enyhít valamit a dolgon.

– Túl nagy feneket kerítünk az egésznek. Tényleg felejtsük el.

Legközelebb csak akkor szólalt meg, amikor előremutatott, és azt mondta: – Ott van.

Az út túloldalán hosszú kabátos alak támaszkodott egy kocsi elsötétült fényszórójának. Amikor lehúzódtam a jobb szélen lévő útpadkára, Libby megfogta a karomat.

– Kérem, bocsásson meg. Indiszkrét vagyok, és tökhülye a regényekhez – mondta. – Meg az emberekhez.

Őszinte beismerésnek szánta, de mihelyt elhangzott, tudtam, hogy nem igaz – Libby Herz végül is egyikhez sem tökhülye.

– Tudom, hogy mindenben magának van igaza – mondta.

– Lehet, hogy mind a kettőnknek igaza van – feleltem, bár nem túlzott nagyvonalúsággal, és kikapcsoltam a motort meg a fényszórókat.

Mielőtt a kilincshez nyúlt volna, arcát még egyszer felém fordította. Amikor valakinek sok a mondanivalója és szinte semmi ideje elmondani, néha olyan a tekintete, mint abban a pillanatban Libby Herzé – mindenekelőtt kedves. – Wallach úr, azért olvastam hajnalig a könyvet, mert a levél nagyon megindított –, és ekkor, mintha figyelnének bennünket, mind a ketten kipattantunk a kocsiból.

–––

Tartalom

EGY Adósság és bánat

1

2

3

4

KETTŐ Paul szereti Libbyt

1

2

3

HÁROM A hálaadás hatalma

1

2

3

NÉGY Három nő

1

2

3

4

5

6

7

ÖT Gyerekek és férfiak

1

2

3

4

HAT Az őrült kereszteslovag

1

2

3

4

5

HÉT Engedd el

1

2

3

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Jost – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0