A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Kate Hewitt: The Bride’s Sister (The Goswell Quartet #3), 2022

Fordította
BOHÁK ILDIKÓ

Copyright © Kate Hewitt, 2017, 2022

First published in the English language in 2022
by Storyfire Ltd, trading as Bookouture.

Hungarian translation © Bohák Ildikó, 2026

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva!

Borító és fedélterv: Koppányi Lilla

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektúra: Valentin Kristóf

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2026

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6831-61-5

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Isten veled, gyermekem, 2019

Törékeny életek, 2019

A lányomért bármit, 2020

Emlékedből élek, 2020

Éltető remény, 2021

Szerelem a múltból, 2021

Bárcsak visszajönnél, 2022

Búcsú, amely nem tart örökké, 2022

A szív hangja, 2023

Elveszett ártatlanság, 2023

Ki nem mondott szavak, 2024

A feleség ígérete – Goswell-krónikák, 2024

Bécs angyala, 2024

A kisasszony kertje – Goswell-krónikák, 2025

Szokás szerint St. Bees kedves lakóinak ajánlom ezt a könyvet, akik ugyanolyan szívélyesen búcsúztattak el engem – és a családomat –, mint ahogyan egykor fogadtak. Bár már nem élünk ott, mégis otthonunknak tartjuk a helyet. Ajánlom továbbá édesapámnak, George Louis Berrynek, aki már nem érhette meg, hogy ez a könyv nyomtatásban is megjelenjen, de mindig nagy támogatója volt írói munkásságomnak.

ELŐSZÓ

Se levél, se címzés vagy megszólítás, semmi, csak az a kis papírdarab van a borítékban. Rettegve veszi ki belőle, a gyomra is görcsöl közben, mintha romlott tejet ivott volna, pedig még azt sem sejti, még nem, hogy mit is tart a kezében.

Óvatosan kihajtogatja a lapot. A silány minőségű, érdes papíron határozott, biztos kézzel, fekete tintával írt sorok állnak. Eltart egy kis ideig, mire felismeri, hogy egy hivatalos iratot vagy legalábbis annak egy másolatát tartja a kezében. Az űrlap rovatainak vastag, sötét vonalai élesen kirajzolódnak, az adatok jól olvashatóak: Sarah Mills, huszonkét éves, River Cottage, Kendal. A lélegzete is elakad, amikor a következő sort elolvassa: Halál oka: általános elgyengülés.

– Drágám? – visszhangzik a férje hangja az emeleten a kis sorházban. Nem követelőző, csak kedvesen kérdőre vonja. Ő a papírlapot szorongatja a kezében, miközben a bűntudat perzselő hulláma mardossa.

– Egy pillanat! – Még egyszer végigfutja a sorokat. Halál időpontja: 1872. május 24. Két hónapja. Sarah két hónapja meghalt. De miért? És hogyan? És ki küldte a levelet? Aztán rájön, és a felismeréstől meghűl a vér az ereiben. Valaki azt akarta, hogy tudja. Ez a papírdarab tulajdonképpen vád. Fenyegetés. Hangos és félelmetes. Mintha arcon ütötték volna. Sőt, nem is vád, hanem ítélet ez, egy ismeretlen szemtanú ítélete.

A te hibád, hogy Sarah meghalt!

De hiszen nem is tudott róla. Fogalma sincs, miért halt meg, de… az igaz, hogy annyi mindent kellene jóvátennie… Annyi mindenért meg kellene bűnhődnie. Sarah huszonegy éves volt, életerős és egészséges, amikor utoljára látta. Persze beletörődött a sorsába. Sarah megmentette.

Amikor meghallja férje nehéz lépteit a keskeny lépcsőn, amint felcaplat az emeletre, gyorsan a köntöse zsebébe rejti a halotti bizonyítvány másolatát. Feláll a székről, megigazítja a ruháját, mély levegőt vesz, és visszatűzi a kontyába a kiszabadult hajtincseket. A szíve hevesen ver.

– Jövök már! – szól vissza, a hangja kissé megremeg, és sietve kilép a hálószobából, miközben kétségbeesésében mindent megpróbál, hogy meg nem történtté tegye az iménti jelenetet. Mintha a halotti bizonyítvány nem is létezne. Nagy gyakorlata volt ebben, talán túlságosan is nagy. Kiradírozta a múltat, és új életet kezdett. Mintha új ember lenne. Más ember. Most férje van és gyereke, akiket rajongásig szeret. Nem engedheti meg, hogy ez a felfedezés – a dokumentum és annak sokkoló tartalma – veszélyeztesse mindazt, ami számára a legfontosabb.

Másnap reggel, miután a férje fütyörészve elindul az asztalosműhelybe, elmosogatja és elpakolja a reggelinél használt edényeket, a koszos vizet pedig kiönti a konyha mögötti kis udvaron, majd felmegy a keskeny lépcsőn az emeletre, a ház tetőtéri kis szobácskájába. Eredetileg a cselédnek szánták, ha lenne persze, de a férje asztalosmunkája nem teszi lehetővé, hogy cselédet fogadjanak, ezért minden házimunka rámarad, még a takarítás és a mosás is, vagyis az oroszlánrésze. Pedig egykor hogy ragaszkodott a cselédhez!

Fintorogva gondol egykori gyermeki balgaságára, s közben ismét Sarah jut az eszébe. Sarah-nak mindent egyedül kellett csinálnia. Főzött, takarított, és ő mosta ki az ingeket. A bőre egészen kivörösödött és kirepedezett a saját készítésű marólúgos szappantól. A keményítést a vasalás követte, és órákig görnyedt a ruhák felett, a súlyos vasalót emelgetve egy kézzel… A munkának soha nem volt vége, mindennap elölről kellett kezdenie. Vajon emiatt halt meg? Általános elgyengülés.

A tetőtéri szobácska szűk és levegőtlen, a feje búbja hozzáér a pókhálós tetőgerendához, de az apró ablakon át látni lehet a szürke víztömeget és a hullámzó dombvidéket. A tenger még ezen a szép nyári napon is háborog, mégis gyönyörűséges.

A két évvel ezelőtti érkezésére gondol. Milyen kétségbeesett és rémült volt, mégis kapaszkodott abba a halvány reménybe, amit Sarah nagylelkűségének köszönhetett. Semmije sem volt. Egyetlen poggyásszal érkezett, és járás közben folyton a térdéhez ütődött a bőröndje. Ruth az állomáson várta, majd hazakísérte. Végigsétáltak a keskeny, kanyargós utcán, és szénfüst szaga szállt a párás tengeri levegőben. Amikor megpillantotta a meszelt házak sora mögött csillogó végtelen víztömeget, megdobbant a szíve. Mindig szerette a tengert. Kendalban csak egy folyó volt, melynek mindkét partján komor hegyek magasodtak, s néha úgy érezte, hogy körülöleli a magaslat, mint egy óriási csésze.

Most a szoba közepén kuporog, és a papírlapot szorongatja a kezében. Kavarognak benne az emlékképek, és az ajka megremeg, hogy visszatartsa a haszontalan könnyeket. Eszébe jut pár jelenet. Sarah, amint némán felsöpri a padlón a törött edénycserepeket… az arckifejezése elszánt és rezzenéstelen… Sarah görnyedten ül a konyhaasztalnál, fejét a kezére hajtja, szemét lehunyja, és Lucy felé nyújtja a kezét… Aztán az utolsó kép: Sarah egy vonatjegyet nyom a kezébe. Ajkát szorosan összepréseli, tekintete sötét és nyugtalan…

Menj! Ez az egyetlen esélyed.

De valóban az volt? Valóban ez volt az egyetlen esélye?

Bölcsebb volna elégetni a halotti bizonyítványt és vele együtt mindent, ami a régi életére emlékezteti. Tűzre kellene vetni a papírdarabbal együtt a borzalmas emlékeket; a szemrehányásokat, a gyermeteg dühöt és a sok fájdalmat… de tudja, hogy nem teheti. Szentségtörés lenne, egy újabb árulás Sarah-val szemben. De megőrizni sem képes, a rideg sorok mindig emlékeztetnék arra, hogy ki is volt ő, és mit tett. Ki küldhette? Ki tudhat róla?

Remegő kézzel feszegetni kezdi az öreg padlódeszkát, egy szálka mélyen belefúródik a hüvelykujjába. A szúró fájdalom valahogy helyénvalónak tűnik, szinte megérdemeltnek, igazságosnak. Aztán a sötét, dohos üregbe csúsztatja a gondosan összehajtogatott papírlapot.

Por száll a levegőben, a napfényben táncoló porszemektől köhögnie kell. A ház mozdulatlan és néma, mintha csak arra várna, hogy pontot tegyen végre a dolgok végére. A távolban megcsillan a tenger. Egy pillanatnyi villanás csak, aztán a felhők eltakarják a napot, és megint elszürkül minden.

Visszanyomkodja a padlódeszkát a helyére, és bűntudattal ugyan, de mégis megkönnyebbülve nagyot sóhajt. Ennyi. Vége.

– Bocsáss meg, Sarah! – suttogja, miközben a tenyerét búcsúzóul a padlóra szorítja. Ez az egyetlen dolog, amit Sarah-nak adhat. A hála, a köszönet. Annak a nőnek, aki megmentette, és akinek sosem volt módja – vagy bátorsága, hajlandósága – köszönetet mondani személyesen. Most már zavaró a csend, mintha azért némulna el a világ körülötte, hogy a bűntudata tisztán hallható legyen. Felszisszen, gyorsan feláll a földről, majd sietve kilép a szobából, és lendületesen becsukja maga mögött az ajtót.

1. FEJEZET

Ellen

– Kedveském!

Ellen Tyson aznap reggel feltette forrni a harmadik adag vizet, és erőltetett mosollyal pillantott fel, amikor a három festő egyike belépett a konyhába. A kis padlásszoba felújításán dolgoztak éppen.

– Igen?

– Ezt találtam a padlódeszka alatt. Gondoltam, érdekes lehet.

– A padlódeszka alatt…? – Ellen értetlenül ráncolta a homlokát, miközben átvette az öreg, megsárgult, gyűrött papírfecnit. – Mi ez? – kérdezte, miközben óvatosan kihajtogatta. A festő csak megvonta a vállát.

– Sarah Mills… és 1872 áll rajta! – pillantott fel gyanakodva, mintha valami tréfát sejtene, de a festő ismét csak vállat vont.

– Akkor elég régen került oda – felelte. – Ez az, amiben tej és két cukor van, ugye?

– Úgy van. – A vízforraló egy kattanással jelezte, hogy elvégezte a dolgát, Ellen pedig újra átfutotta a papíron álló sorokat. Egy halotti bizonyítvány lehet. – River Cottage, Kendal – motyogta értetlenkedve. Hogyan kerülhetett egy ilyen irat a goswelli ház padlódeszkája alá?

A festő felcsoszogott az emeletre, Ellen pedig félretette a papírlapot, és inkább a sürgetőbb feladatra koncentrált: gyorsan elkészítette a következő adag teát a szomjas festőknek, mert mielőbb vissza akart ülni a konyhaasztalhoz, ahol a laptopja és temérdek munka várta.

Megéri a fáradságot, emlékeztette magát, miközben a tálcára rakta a tejes-cukros teával teletöltött bögréket, és felcaplatott a szűk lépcsőn a kis padlásszobába, amit dolgozószobává alakított most át a mesteremberek segítségével. Ha dolgozni akart, évtizedekig csak a konyhaasztalnál vagy a kanapén kapott helyet, és a munka végeztével egy fiókba rejtette a laptopot és a papírkötegeket. Már alig várta, hogy végre saját dolgozószobája legyen.

– Egy saját dolgozószoba – suttogta halvány mosollyal, noha a munkálatokat még nem fejezték be. A kis padlásszoba tizenkét éven át csak tárolóhelyiségként szolgált, és ládákat tartott benne, amibe a babaruhákat vagy a karácsonyi díszeket tette. A szoba egy próbababát is rejtett, amit Alyssa szerzett be még abban az időben, amikor egy rövid ideig a divattervezői tanfolyam elvégzését fontolgatta, de végül az angol szak mellett döntött, mert ennek a diplomának a megszerzése észszerűbbnek tűnt a szemében.

Múlt héten kiürítették a helyiséget, minden holmit kihordtak a kert végében álló új fészerbe, és Ellen kisöpörte a szobát. Nem sokkal később rájött, hogy kár volt vesződni ezzel, mert a helyiség percek alatt újra poros lett, amikor a munkálatok megkezdődtek. A munkások felszedték a padlódeszkát, ponyvát terítettek a földre, és nekiálltak a falak glettelésének.

Akárhogy is, néhány héten belül vadonatúj dolgozószobája lesz! Frissen festett falak, lakkozott padló, fűtés és új világítótest… És a szoba kis túlzással panorámásnak mondható, hiszen ha kissé berogyasztja a lábát, és oldalra billenti a fejét, az ablakból tényleg látni lehet a tengert! De mit számít ez? A lényeg, hogy saját dolgozószobája lesz! Egy új élet kezdete, hiszen eddig – tizenkét éven át – hely és idő szűkében kapkodva végzett mindent.

A gondolat egészen felvidította. Megállt a lépcső alján, és felkiáltott a munkásoknak az emeletre, hogy jelezze az érkezését, hátha valaki épp lefelé egyensúlyoz a létrával vagy más effélével. Előző nap ugyanis majdnem összeütköztek a lépcsőfordulóban; Ellen épphogy csak meg tudta tartani a kezében a tálcát, miközben a forró tea kilöttyent a kézfejére.

– Köszönöm, kedveském – mondta a férfi, miközben egy kézzel mindhárom bögrét megragadta, és odaadta a társainak. – Egy óra múlva jöhet is a következő. Nem bánja, ugye?

– Persze hogy nem – mosolyodott el Ellen.

Éppen elindult lefelé, amikor megcsörrent a telefon. Sóhajtva gondolt a félbehagyott munkára – egész reggel mindössze két oldalt sikerült gépelnie… –, felvette a telefont, miközben kis híján elbotlott Pepperben, a fekete labradorban. A festőbrigád érkezése óta folyton láb alatt volt, és farokcsóválva jelezte, hogy még mindig nem mondott le a reggeli sétáról.

– Halló, tessék?

– Ellen? – szólalt meg a vonal másik végén a férje, s a hangja feszült volt, ami nem volt jellemző rá. Ellen lehajolt, hogy egy simogatással megnyugtassa Peppert.

– Alex? – Alex mindössze pár órája ment el otthonról, és ritkán fordult elő, hogy felhívja munkaidőben. Vegyész kutatóként dolgozott a közeli atomerőműben, és szigorú biztonsági előírások szabták meg, hogy mit tehet, és mit nem; munkaidőben még telefonálni és e-mailt küldeni sem lehetett. A legtöbb, amiben reménykedhetett, egy pikáns üzenet volt ebédidőben – bár, ha jobban belegondolt, ilyesmit már jó ideje nem kapott tőle.

– Mi a baj?

– Semmi – vágta rá gyorsan Alex. Túlságosan gyorsan. Beigazolódni látszott Ellen rossz megérzése, ami már a telefon megcsörrenésekor is ott motoszkált benne, s most már a gyomra is görcsbe rándult tőle.

– Akkor miért hívtál fel? – kérdezte olyan nyugodtan, amennyire csak telt tőle, bár az igazság az volt, hogy pánikba esett. Már az idejét sem tudta, mikor hívta fel Alex a munkahelyéről utoljára. Talán amikor várandós volt Sophie-val, és Alex folyton aggódott, hogy beindul a szülés.

Alex mély levegőt vett.

– Csak tudni akartam, hogy otthon leszel-e este.

– Itthon? Este? Miért, hol lennék, Alex? – Ellen minden egyes estét otthon töltött kevés kivétellel, hiszen tízéves lányát nevelte. Elvégezte a szokásos teendőket, aztán segített a leckeírásban, és a fektetés egyre hosszabbra nyúlt, mert mostanában legalább két esti mese, hosszas takargatás és búcsúzkodás kellett hozzá, hogy elaludjon végre. Alexnek hiába volt „rugalmas” a munkaideje, ő volt az, aki gyakran nem töltötte otthon az estét, mert nem ért haza időben, de most nem akarta nyaggatni ezzel. Tisztában volt vele, hogy a férje minden tőle telhetőt megtesz, hogy a családot eltartsa, miközben amikor csak tehette, részt akart venni a gyermeke életében.

– Történt valami? – érdeklődött kedvesen ahelyett, hogy szemrehányást tett volna.

– Nem… Csak biztos akartam lenni benne, hogy ma este tudunk beszélni.

– Kezdesz megijeszteni, Alex! – nevetett fel kissé bizonytalanul Ellen.

– Semmi baj, tényleg – nyugtatta meg Alex. – Csak szeretnék beszélni veled. Most sajnos mennem kell! Amúgy se lenne szabad telefonálnom. Tudod, milyen szigorúak itt a szabályok…

– Igen, tisztában vagyok vele – felelte Ellen, és még mielőtt elköszönhetett volna, Alex már le is tette. Ellen csak a búgást hallotta a vonal másik végén, és a szíve hevesen vert. Pepper türelmetlenül megbökte az orrával, Ellen pedig megsimogatta. Ez érdekes volt. Valami nincs rendben.

Az igazat megvallva, az elmúlt hónapokban Alexszel csak „elmentek egymás mellett”: Alex hosszú órákat dolgozott egy kiemelt projekten, ő pedig… nos, ő úgy érezte, hogy nincs egy szabad perce sem, minden idejét elvette a hétköznapok mókuskereke. Vezetni kellett a háztartást, nevelni a gyereket. Alyssa elsőéves volt az egyetemen, s az első szemesztert már majdnem elvégezte, Sophie pedig azon gondolkodott, hova menjen tovább középiskolába. Ellen szabadúszóként dolgozott, és a munkái az utóbbi időben eléggé feltorlódtak, s mintha mindez nem lett volna elég, az iskolában önkénteskedett, és kutyát sétáltatott naponta kétszer. Egy romantikus vacsorára vagy akár csak egy nyugodt beszélgetésre nem nagyon volt ideje…

Ellen sóhajtva pillantott a laptopjára, és úgy döntött, még néhány oldalt halad a korrektúrával, amivel legutóbb bízták meg. Lassan ment. Egy közgazdaságtannal foglalkozó folyóirat tudományos cikkét javította, és a száraz szövegtől gyakran megfájdult a feje, de óránként legalább huszonöt fontot kérhetett az izzasztó feladat elvégzéséért cserébe. Most nekilátott, mert volt egy szabad órája, mielőtt a festőknek egy újabb adag friss teát szolgál fel.

Később, az iskolába menet igyekezett nem gondolni Alex különös telefonhívására, de az aggodalom kiülhetett az arcára, mert Jane Hatton húsz lépés távolságból is kiszúrta, hogy valami nem stimmel. Jane lánya, Merrie és az ő lánya, Sophie jó barátok voltak, és ő is szoros barátságot ápolt Jane-nel, akivel gyakran futottak össze a főutcán, amikor a gyerekekért mentek.

– Mi a baj?

– Miért gondolod, hogy baj van? – rázta Ellen a fejét nevetve.

– Mert ismerlek – felelte Jane, miközben együtt felkapaszkodtak a meredek kis utcán, ami a falu általános iskolájához vezetett. A dombtetőről kilátás nyílt a falura és a tengerpartig húzódó birkalegelőre. Május volt, tűzött a nap, és égszínkék volt a víz színe. Ellen mély lélegzetet vett, és nagyon igyekezett, hogy a pillanatra összpontosítson. Élvezni akarta a kilátást, fürdőzni a napfényben, s ha csak pár pillanatra is, de meg akart feledkezni a szorongásról, ami a telefonhívás óta csak erősödött benne.

– Komolyan kérdem, Ellen – nógatta Jane, miközben a kőfalnak támaszkodva várták, hogy a gyerekek előtóduljanak az iskolából, kiskutyákként bukdácsolva le a lépcsőkön. – Mondd már! Mi van?

– Csak a szokásos, semmi különös – vont vállat Ellen. – Tele a ház munkásokkal, miközben én megpróbálom tenni a dolgom, Pepper meg állandóan láb alatt van…

– Gyere át hozzánk napközben, ha van kedved – ajánlotta fel Jane. – Tudod, nálunk rengeteg a hely! Ott az egyik vendégszoba, ahol nyugodtan dolgozhatnál.

– Nem lehet – vágta rá Ellen, bár kétségtelenül kecsegtető volt az ötlet. Jane a régi paplakban élt a családjával egy György korabeli hatalmas kúriában, ami nyolc hálószobával és még annál is több kandallóval rendelkezett. Lassacskán újították fel, de nagyon szép munkát végeztek, és már majdnem a végére értek. Minden alkalommal, amikor meglátogatta Jane-t, vissza kellett fognia magát, hogy ne irigykedjen.

– A festőknek kell a friss forró tea, tudod.

– A termosz nem oldja meg?

– Én ki akarom szolgálni őket, mert szeretném, ha elégedettek lennének. Ráadásul Pepper bevadulna, ha elmennék egész napra – mosolygott Ellen, és abban a pillanatban kinyílt az iskola ajtaja. Ellen kihúzta magát, amikor az első gyerekcsoport ujjongva kirohant a szabadba. – Tényleg nincs baj. Csak kicsit panaszkodhatnékom van a semmire. – Senkinek, még Jane-nek sem akarta megemlíteni Alex telefonhívását. Legalábbis egyelőre nem, hiszen még ő maga sem tud többet.

– Anya! – loholt felé Sophie, miközben vörös copfja repkedett a levegőben, és Ellennek összeszorult a szíve. Elszállt minden szomorúsága, megszűnt minden szorongása, amikor az édes pici lányát megpillantotta.

Sophie nekirohant, és belecsimpaszkodott a derekába, Ellen pedig felsikított, mert majdnem hátraesett meglepetésében, s a viszontlátás öröme önfeledt nevetést csikart ki belőle, miközben a lánya széles, foghíjas mosollyal nézett a szemébe. Olyan képet vágott, mint aki pontosan tisztában van azzal, milyen édes.

– Merrie átjöhet ma? Légyszi, léééégysziiiii!

Ellen lelki szemei előtt megjelent a lépcsőre rakódott glettpor, ami nemcsak a lépcsőt fedte, hanem vékony fehér rétegként telepedett mindenre. Úgy festett a ház, mintha egy zsák liszttel öntötték volna le. Meg sem próbálta letörölni, mert nem lett volna értelme. Pedig nagyon zavarta, és attól tartott, hogy egyáltalán nem tesz jót a finom por belélegzése. Múlt délután beleharapott egy almába, és a glettpor ízét érezte a szájában, de aztán észbe kapott, és lemosta.

– Nem tudom, Soph. Még zajlanak a munkálatok, tudod…

– Bocs, Sophie, de nem lehet – vágott közbe Jane. – Merrie-nek ma úszása van.

Merrie grimaszolt, Sophie pedig szemlátomást elkeseredett: drámaian legörbítette az ajkát.

– Fényes színészi karrier vár rád – ugratta Ellen, miközben finoman meghúzta a copfját. – Majd máskor, rendben? Majd ha kész lesz a ház. Amúgy is egymáson lógtok egész nap. – Most, hogy egy kicsit már nagyobbak, megengedték nekik, hogy végigszaladjanak a főutcán, és meglátogassák egymást. Szinte minden hétvégén éltek a lehetőséggel, és sokszor hétköznap délután is. Ellen és Jane sem bánta, hogy eggyel több tányér kerül a vacsoraasztalra, s mindketten hálásak voltak, hogy a lányaik ilyen jól kijönnek egymással.

Ellen elbúcsúzott tőlük, majd elindult Sophie-val az ellenkező irányba. A főutca keskeny sorházainak egyikét vásárolták meg Alexszel az esküvőjük után, tizenkét éve. Boldogok voltak, a szívük telve reménnyel, és Alex rögtön beleszeretett Goswellbe, ebbe az eldugott kis faluba a messzi cumbriai vidéken, és persze Ellen és az akkor még csak ötéves Alyssa is hasonlóképpen.

Élénken emlékezett arra, hogy nézett ki a ház akkoriban: az ingatlan egy romhalmaz volt ugyan, de „rengeteg lehetőséget” rejtett magában, ahogy az örök optimista ingatlanos is fogalmazott. Alex lőtt róluk egy képet a rozsdás kapu előtt, a háttérben a csillogó víztömeggel. Ellen Alyssa vállára tette a karját, miközben újdonsült férjére mosolygott, és közben arra gondolt, hogy ezt a pillanatot sosem felejtem el. Mindig emlékezni fogok arra, hogy milyen tökéletesen boldog vagyok, és micsoda áldás az életem.

De miért jutott most ez az eszébe? Hiszen a jelenben sincs ez másképpen… Halkan motyogott valamit, miközben az azóta is rozsdás kapuretesszel babrált, s közben elöntötték az érzelmek. Alex talán csak a három hét múlva esedékes szünidőről akart beszélni vele. Még nem tervezték meg az utazást, és talán előáll majd egy ötlettel. Biztos meglepetésnek szánja. Egy út Tenerifére? Vagy ha nem is olyan messzire, legalább Devonba elmennek. Ellen elképzelte a jelenetet: a nyugágyon fekszik a fehér homokos strandon, miközben Sophie homokvárat épít mellette. Talán Alyssa is eljönne a hétvégére, ha másért nem is, de azért, hogy lebarnuljon kicsit, mindenképpen. Ellennek tetszett a képzeletbeli jelenet, és boldog volt a gondolattól, hogy újra együtt lehet a család legalább egy kis időre.

– Anya, mi ez a zaj? – zökkentette ki a gondolatmenetből Sophie, miközben beszaladt a konyhába. Odafent nagy zajt csaptak, mintha légkalapáccsal estek volna neki a padlónak, és a konyha gerendáiról por szitált a palakő padlóra.

– Csak a felújítás, Soph – felelte nagyot sóhajtva, miközben bekapcsolta a vízforralót, mert nekiállt az újabb adag tea elkészítésének.

– Jaj ne! Nincs keksz! – pillantott Sophie az üres dobozba, majd egyszerre vádló és szomorú tekintettel nézett az édesanyja szemébe. – Már nem mész el szerdánként vásárolni?

– De, általában elmegyek – válaszolta Ellen. – De ma nem volt rá időm. – A konyhaasztalon álló gyümölcskosárból elővett egy megbarnult banánt, és letörölte róla a port. – Most ezzel kell beérned.

Átnyújtotta Sophie-nak a banánt, majd a régi papírfecnire pillantott, amit reggel dobott félre. A halotti bizonyítvány. Ellen ismét kézbe vette, kihajtogatta, és újra elolvasta a szöveget.

– Mi az? – állt Sophie a háta mögött kíváncsiskodva lábujjhegyre.

– Hékás! – szólt rá Ellen, és lesöpörte a vállára hullott banánhéjdarabot, majd bedobta a kukába. – Az egyik festő találta ezt odafent a padlódeszka alatt.

– De mi ez? – kérdezte Sophie maszatos szájjal.

– Halotti bizonyítvány, azt hiszem. – Sophie zavart arckifejezésére hozzátette: – Egy dokumentum, tudod? Akkor állítják ki, amikor meghal valaki.

– Miért? Meghalt valaki? – görbítette le a száját Sophie.

– Nagyon-nagyon régen – nyugtatta meg Ellen. – Nem ismertük. – Újra a papírra pillantott. – Sarah Mills volt a neve. Huszonkét éves volt – motyogta. – Olyan fiatal! Még akkoriban is nagyon fiatalnak számított.

– Akkoriban? Mikor?

– 1872-ben, kicsim – húzta meg gyengéden a lánya copfját.

Vajon hogy került a padlódeszka alá? Azt hiszem, ez örök rejtély marad.

– Megmutathatnád Merrie anyukájának – javasolta Sophie. – Ő imádja az ilyen régi dolgokat.

– Ez igaz! Jane-t biztos érdekelné! – nevetett fel Ellen. Pár éve talált egy kézzel írott bevásárlólistát a régi paplak kamrapolcán, ami az 1930-as évekből származott. Hónapokat töltött azzal, hogy megtudja, ki lakott a paplakban akkoriban, és meg is találta, amit keresett. Megtalálta a személyt, aki a listát írta, és elég sok mindent megtudott az életéről is. – Én nem vagyok benne biztos, hogy ennyire érdekel a dolog.

A vízforraló kikapcsolt, Ellen pedig letette a halotti bizonyítványt a konyhapult szélére, a mikrohullámú sütő mellé, ahol a háztartásban felgyülemlett papírok szoktak landolni. Iskolai értesítők, újságok, nyugták, vagyis csupa olyasmi, amit nem mer kidobni, és két-három hónapig gyűjtögeti, aztán a kukában végzi a nagyja, többnyire olvasatlanul.

– Azért megmutathatnád neki – erősködött Sophie.

– Megmutatom – ígérte Ellen. – Most pedig elő az olvasókönyvvel! – A házi feladatot már két napja el kellett volna készíteni…

Öt órával később Sophie már ágyban volt, és Ellen három fejezetet olvasott fel a kedvenc könyvéből, a Magic Faraway Treeből. Megvárta, míg elalszik, majd lement a konyhába. Alex időközben megérkezett, és Ellen nagy meglepetésére rendbe tette a konyhát: letörölte a nagy fenyőfa asztalt, a bolognai szószos edényt pedig beáztatta a mosogatóban. De ennél is szokatlanabb volt, hogy felbontott egy üveg bort – amit csak hétvégén szokott –, és kitöltötte két pohárba.

– Micsoda fogadtatás – mondta Ellen, miközben elvette tőle a poharat. Ellen számára egyértelmű volt, hogy ez a kis szertartás már annak a bizonyos beszélgetésnek az előkészítése, amit beharangozott, s ami a titokzatos telefonbeszélgetésüket követően eleve nyugtalanító volt, és Alex a szokatlan viselkedésével csak fokozta a dolgot. Ellen már az idejét sem tudta, hogy Alex mikor pakolt vagy takarított. Most nyilvánvalóvá vált, hogy nem valamilyen meglepetésnyaralásról lesz szó.

– És mi az alkalom? – kérdezte Ellen könnyedén. Alex megvonta a vállát, és ivott egy korty bort, de egyáltalán nem nézett Ellen szemébe.

– Úgy gondoltam, ránk fér egy kis lazítás.

– Ó, igen? – Ellen a konyhából nyíló télikertbe sétált, amit elsőként építettek fel közvetlenül azután, hogy megvásárolták a házat. Imádta a nyolcszög alakú helyiséget és minden bútordarabját: a kopott kanapékat, a rattanasztalokat; a vadon burjánzó kertre néző ablakait. A lejtős kert végében patak csordogált.

Ellen lehuppant a kanapéra, maga alá húzta a lábát, és kinézett az ablakon. A kert a lenyugvó nap arany fényében úszott.

A fű nyírásra szorult, a virágágyásokat elborította a gyom. Egykor szívesen piszmogott a kertben; a házvásárlás után Alyssával együtt felfedeztek hátul egy elvadult málnabokrot, és azt az első, édes nyarat azzal töltötték, hogy folyamatosan szüretelték a lédús gyümölcsöt. Ez az élmény akkor arra sarkallta Ellent – még ha a lelkesedés rövid ideig tartott is –, hogy zöldséget és gyümölcsöt termesszen, és ezzel megtestesítse a tökéletes háziasszonyt, amiről oly sokszor ábrándozott, de a sűrű mindennapok teendői – a gyereknevelés, a háztartás és a megélhetésért való küzdelem – sosem tették lehetővé, hogy beteljesüljön az álom.

A veteményes évekkel ezelőtt elgazosodott, és tavaly nyáron Alex felásta és befüvesítette az ágyások helyét, és be kellett ismernie, hogy így jobban mutatott, bár a nosztalgia elkapta olykor, s a komposztálás, magvetés és az abból kibújó növények csodája után vágyakozott.

– Szóval, miről akartál beszélni? – kérdezte, miután elég bátorságot nyert a pár korty bortól.

Alex nem felelt azonnal, amitől Ellen testében megfeszült minden izom. Vajon mit akar közölni vele?

– Alex? – sürgette Ellen. – Kérlek, ne tedd ezt velem. Megőrjít ez a bizonytalanság… Egész nap azon agyaltam, mi lehet olyan fontos, hogy felhívsz a munkahelyedről, és az igazat megvallva, nem jutott az eszembe semmi jó.

Alex hosszú, fáradt sóhajt hallatott, majd sötétszőke hajába túrt. Kócos tincsei égnek álltak, amitől úgy nézett ki, mint valami híres őrült tudós. Ellen máskor elmosolyodott volna, most azonban túlságosan feszült volt ahhoz, hogy humorizáljon.

– Nos? – kérdezte, és a hangja akaratlanul is türelmetlenül csengett, noha a szándéka a józanság és higgadtság volt.

– Ma felhívott Sandra.

Ellen hirtelen nem is tudta, kire céloz, ami nevetséges volt, hiszen csak egyetlen Sandrát ismert: Alex volt feleségét, Sandra Tysont. Ellen soha nem találkozott vele személyesen, sőt még csak egy fényképet sem látott róla soha. Alex nem hozott magával semmilyen emléket róla, és Ellen tulajdonképpen nem bánta. Csábította ugyan a gondolat, hogy rákeressen Facebookon, de mindig ellenállt a kísértésnek, mert jobbnak látta, ha semmit nem tud róla. Úgy tett, mintha Sandra nem létezne, mert így kényelmesebb volt.

Sandra évekkel – nos, tulajdonképpen egyetlen évvel – a megismerkedésük előtt hagyta el Alexet, aki soha nem beszélt róla. Ellen csak annyit tudott, hogy Sandra nem akart többé házasságban élni, és Alexszel megszakította a kapcsolatot. Alex állást vállalt Cumbriában, Sandra pedig Manchesterben maradt, és Ellen úgy tudta, hogy évek óta nem is beszéltek egymással.

– És mi a fészkes fenéért hívott fel téged Sandra? – kérdezte Ellen.

– Annabelle-ről akart beszélni velem.

Annabelle. Ellen a borospohárra meredt, és közben valamilyen kellemetlen, bűntudathoz hasonló érzés kerítette hatalmába. Annabelle Alex első házasságából született lánya. Most tizenhét éves lehet, vagyis Alyssánál egy évvel fiatalabb. Ellen tíz éve nem látta. Alex pedig… talán tavalyelőtt nyáron utoljára…?

Házasságuk első éveiben Annabelle havonta egy hétvégét töltött náluk, és Ellen minden tőle telhetőt megtett, hogy a kislány otthon érezze magát a családban. Jól tudta, milyen az, ha egy apa elfordul a lányától, hiszen a volt férje, Jack úgy hagyta ott Alyssát, hogy vissza se nézett. A válás utáni első pár évben még beszéltek egymással, de aztán… Ellen azt sem tudta, Alyssa mikor beszélt utoljára az apjával.

Nem kívánta ugyanezt a sorsot Annabelle-nek. Mindent megtett, hogy a mostohalánya úgy érezze, a család megbecsült tagja. Rendszeresen elkészítette a kedvenc ételét – valami fura lencsés egytálételt, mivel Sandra és Annabelle szigorúan vegetáriánusok voltak –, és hercegnős ágyneművel vetette be az ágyat. Sőt, még egy játéktartó dobozt is kidekorált saját kézzel, kissé ügyetlenül, dekupázstechnikával, hogy Annabelle-nek legyen miben tartania a játékait, amikor náluk tölti azokat a végtelennek tűnő, kínos hétvégéket.

De akármit tett, semmi sem volt elég jó Annabelle-nek. A lencse érintetlenül maradt, a hercegnős ágynemű nem az a fajta volt, amit szeretett volna, és a programok, amiket Ellen szervezett a számára, mind „babásnak” vagy unalmasnak bizonyultak. Ellen persze értette az ellenállást, hiszen ő Annabelle édesapjának második felesége. Természetesnek tartotta, hogy egy gyerek gyanakvó és sértett az édesapja új családjával szemben. Csakhogy ettől még nem volt könnyebb a jó szándékú, ám mégis csak „mostoha” pótanya szerepébe bújni. Rendre alulmaradt ebben a küzdelemben.

Aztán Annabelle hétéves korában egyszer náluk töltötte az egész nyári szünetet. Sandra a társadalmi nemek tudománya tanszéken oktatott a Manchesteri Egyetemen, és a nyári szabadságát valami egzotikus helyen töltötte, ahová nem lehetett vinni a gyerekeket, és amíg ő gondtalanul útra kelt – ki tudja, hova – Alex elment a mogorva, sértődött és szótlan kiskamasz lányáért Manchesterbe.

A végtelenbe nyúló nyár esős volt, és hideg, amilyen csak egy cumbriai nyár tud lenni. Ellen programokat szervezett Annabelle-nek és Alyssának: farmlátogatást Carlisle mellett, vagy az állatkertbe mentek Keswickbe, de az izgalmas programokért egyáltalán nem lelkesedett Annabelle, és folyton Manchesterhez hasonlított mindent, ahol minden csillogó és tökéletes, s – ha hihetünk Annabelle-nek – az utcák arannyal vannak kikövezve.

„Gondolom, Manchesterben ez a nyomorult eső sem esik, igaz?” – vágta Ellen Alex fejéhez dühösen, aki válaszul zavartan és értetlenül meredt rá, ahogy csak egy szórakozott professzor képes, aki mit sem érzékel a szinte tapintható feszültségből, érzelmi viharból, ami a házban tombol körülötte. Alyssa több kísérletet tett a barátkozásra, de siker híján végül úgy döntött, hogy úgy tesz, mintha Annabelle ott sem volna, és a nyár ebben a feszültségteli csendben telt, melyet csak a két lány csipkelődésének hangjai törtek meg. Ellen nyolc hónapos terhesen éppen eléggé nyomorultul érezte magát, ezért legszívesebben feladta volna az egészet – vagy legalábbis Annabelle-t, aki gúnyos közönnyel állt mindenhez, akinek semmi sem volt elég jó, és Goswellt a világ legunalmasabb helyének tartotta; s az étel, a bútor, vagyis minden, amit Ellen nyújthatott, vacak volt, vagy ahogy Annabelle fogalmazott: gusztustalan. Ellen mosolyogva várta a nyarat, de nyögés lett a vége; végül összepréselte az ajkát, és lenyelt mindent, mert csak így sikerült elkerülnie, hogy kínjában ordibáljon mindenkivel.

Alex közben végig egy fontos kutatási projekten dolgozott, és gyakran csak akkor ért haza, amikor a lányok már ágyba kerültek. A Devonba tervezett nyaralást le kellett fújniuk, mert Ellen a terhessége utolsó hónapjában terhességi mérgezést kapott, és emiatt ágyhoz volt kötve, ami újabb bonyodalmat jelentett az amúgy sem könnyű nyári időszakban. Mintha minden, ami elromolhat, el is romlott volna, és amikor Annabelle végre visszament Manchesterbe, a ház is fellélegzett, még a vaskos gerendák is megkönnyebbültek.

Ősszel aztán Sandra ellentmondást nem tűrő hangon közölte Alexszel, hogy ezután ő látogathatja Annabelle-t Manchesterben, s a lánya nem jön többé Goswellbe. Ellen hallotta Alex szűkszavú válaszát, és azon tűnődött, hogy Annabelle vajon mit mesélhetett az anyjának Goswellről, Alyssáról és róla. Belegondolni is borzalmas volt, hogy Alex volt felesége esetleg azt hihette, hogy a lánya rossz bánásmódban részesült, de aztán Ellen inkább nem foglalkozott vele. Közeledett a szülés kiírt időpontja, a vérnyomása az egekben, így jobbnak látta, ha az ügyet nem teszi a megoldandó problémák listájára, és amúgy sem vágyott rá, hogy Annabelle visszajöjjön Goswellbe.

Most azonban a hír hallatán – s a múltat felidézve – szégyenkezve görnyedt össze, mert legelőször az önvád jutott az eszébe. Annabelle hatévesen járt náluk először. Tényleg azt várta el egy kisgyerektől, hogy értékelje az igyekezetét? Talán sokkal jobban kellett volna igyekeznie, módot keresni arra, hogy Annabelle-t integrálja a családba. El kellett volna nézni a gúnyos megjegyzéseket, hiszen annyira nyilvánvaló volt a helyzet. Természetes, hogy fenyegetve érezte magát. Miért nem tudott átlátni a mogorvaságán, a közönyén, és észrevenni a sérült gyereket mögötte?

Miután világra jött Sophie, valahogy könnyebb volt nem foglalkozni Annabelle-lel. Alexre hagyta, hogy hétvégi apa legyen, ő pedig a bűntudatát születésnapi és karácsonyi üdvözlőlapokkal és ajándékokkal enyhítette, azokról a kínos három másodperces telefonbeszélgetésekről nem is beszélve, amikor Annabelle nagy ritkán felhívta az apját.

Idővel Alex manchesteri látogatásai is egyre ritkábbak lettek. Annabelle-nek mindig akadt valami programja: iskolai kirándulások vagy épp túl sok házi feladat, nyaralás az anyjával, és a hétvégi utak délre folyton elmaradoztak. Ellen már nem is emlékezett pontosan, mikor találkozott apa és lánya utoljára.

– Nos – szólalt meg, és belekortyolt a borba. – És mit akart mondani Sandra Annabelle-lel kapcsolatban?

Alex habozott, és az ablakon át a félhomályba borult kertet bámulta, Ellennek pedig megfeszült minden izma. Fogalma sem volt, mire számítson.

– Alex? – sürgette. – Ne húzz fel! Egész nap ezen kattogtam. Próbáltam kitalálni, hogy mi lehet annyira fontos, hogy a munkahelyedről kell felhívnod, és semmi jó nem jutott az eszembe…

Alex fáradt sóhajt hallatott, és türelmetlenül kifújta a levegőt.

– Sandra New Yorkba költözik.

– Annabelle-lel…? – kiáltott fel Ellen meglepve.

– Nem. Csak Sandra. – Alex türelmetlenül felszisszent, amitől Ellen úgy érezte, mintha rendreutasították volna. – Sandra New Yorkba költözik, állást vállal az egyetemen, és azt akarja, hogy Annabelle Angliában maradjon, hogy leérettségizzen. Már csak egy éve van hátra.

Ellen még ekkor sem fogta fel a dolgot egészen, talán nem is akarta felfogni, noha egy csekély értelmű is rájöhetett volna. Csak üresen bámult Alexre, és ennyit kérdezett:

– És…?

– Azt akarja, hogy Annabelle velem éljen. Velünk. Amíg be nem fejezi az iskolát.

– Velünk éljen?! – Ellen döbbenten nézett rá, de megpróbálta leplezni, mennyire kétségbe ejti a gondolat. – Úgy érted… egy teljes évig?

– Igen. – Alex tehetetlenül megvonta a vállát. – Ő is a lányom, Ellen. Ugyanúgy, mint Sophie.

Ellen pislogott, kissé sértetten, bár tudta, hogy nem kellene így éreznie. Amit Alex mondott, az tulajdonképpen az igazság volt. Csak épp neki egy cseppet sem tetszett. Fogalma sem volt, hogy kivé lett Annabelle mostanra, de ha az utolsó látogatást venné alapul…

Összekulcsolta a karját a térde körül, hogy időt nyerjen, és összeszedje a gondolatait.

– Mikor láttad utoljára Annabelle-t? – kérdezte, mire Alex arckifejezése zárkózott lett. Ellen rájött, hogy a kérdés szemrehányásnak tűnhet. – Úgy értem… – próbált magyarázkodni, de elcsuklott a hangja.

– Egy éve – felelte feszülten Alex. – Kicsivel több mint egy éve. Tavaly húsvétkor láttam utoljára.

– Tavaly húsvétkor? – kérdezett vissza Ellen meglepetten. Vajon miért nem emlékezett erre?

– Üzleti úton jártam Manchesterben. Akárhogy is, a lényeg az, hogy eztán mi lesz. Angliában kell maradnia, hogy leérettségizzen.

– De hiszen már elkezdte… az előrehozott vizsgákat…

– Csak próbaérettségi. Nem számít az új rendszer miatt. Ha befejezi, rögtön utána iskolát válthat, és nálunk végezné el az utolsó évet.

– És mi van, ha a Copeland Akadémia nem is fogadja el az ott teljesített tantárgyakat? Vagy más vizsgarendszert használnak…

– …egy szóval sem mondtam, hogy ideális a helyzet – vágott közbe Alex feszülten. – De Sandra sosem volt körültekintő az efféle dolgokban. – Összeszorította az ajkát, nyilvánvalóan nem akart többet mondani róla, és Ellennek hirtelen eszébe jutott, hogy a házasságuk tizenkét éve alatt még egyszer sem hallotta, hogy Alex kritizálta volna az első feleségét. Alig beszélt róla. És bár abban a hitben élt, hogy jobb ez így, most hirtelen ráébredt, mennyi mindenről nincs tudomása, és talán soha nem is akarta megkérdezni. Most pedig végképp késő volt firtatni az egészet.

– Nos… – Ellen nagyot sóhajtott, és próbálta összeszedni a gondolatait. Annabelle tizenhét éves, és most nagyon úgy tűnik, hogy az édesanyja gyakorlatilag cserben hagyta. Szüksége volt egy otthonra, és az ő házuk volt az a hely, ahol otthonra lelhet. Ez volt a dolgok rendje. – Persze hogy lakhat nálunk. Milyen érettségi tárgyai vannak? Majd utánanézek a Copeland tantárgykínálatának. Gondolom, Alyssa szobája jó lesz, bár egy kicsit szűkös lesz, ha ő is hazajön az egyetemről. – A megállapítás kicsit sántított, mert Alyssa szobájába alig fért be a fésülködőasztal meg az ágy. Még egy személyt elhelyezni ott szinte lehetetlen.

Alex arckifejezésén megkönnyebbülés tükröződött, és szemlátomást elmúlt a feszültsége.

– Köszönöm, Ellen, hogy megérted. – Gyengéden megszorította Ellen térdét. – Tudom, hogy nem ideális a helyzet, de…

– Semmi baj – szorította meg a kezét ő is gyengéden, miközben igyekezett a nyugtalanító érzéseit figyelmen kívül hagyni. – Minden rendben. A lányodnak szüksége van rád, Alex. Természetesen szívesen látjuk.