BÁNSZEGI KATALIN

SZUDÁN

AZ ELFELEDETT PIRAMISOK ÁRNYÉKÁBAN

Ad Librum

Budapest, 2021

TARTALOMJEGYZÉK

Címoldal

Mottó

Előszó

Kartúm

Dongola felé

Dongola

Irány a harmadik katarakta

Tovább az úton

Tombosz

A harmadik katarakta

Útközben

Kerma

Útközben

Szoleb

Útközben

Ó–Dongola

Karima

A Dzsebel Barkal

Karima

Tovább az úton

El–Kurru

A karimai kőerdő – este a Dzsebel Barkalon

Karima

Nuri

Útközben

Meroé

Útközben

A Musawwarat es–Sufra

Útközben

Naqa

Kartúm

Omdurmán

Utószó

Végszó

Történelem

A Szudáni Köztársaság

Dél–szudáni Köztársaság

Ajánlott irodalom

Internetes oldalak

SZÍNES TÁBLÁK

Copyright

„A fiatalság mércéje nem az életkor, hanem a szellem és a lélek állapota: az akarat– és képzelőerő, az érzelmek intenzitása, a jókedv és a kalandvágy győzelme a lustaságon.”

(Albert Schweitzer)

ELŐSZÓ

Kezdetben teremté Isten az eget és a földet, de látá, hogy a föld setét, ezért mondá: „Legyen világosság!” És látá, hogy ez így a jó. És elválasztá Isten a világosságot a sötétségtől, és elnevezé őket nappalnak és éjszakának, azután Isten látá, hogy kell valami, ami elválasztja a fent és a lent lévő vizeket, megteremté ezért az eget. Majd tevé Isten, hogy egybegyűjté a vizeket és nevezé azt tengernek, a szárazat pedig földnek, és mivel a föld puszta volt, hát megteremté a növényeket, a füvet és a gyümölcsfákat, azután mondá Isten, hogy az ég mennyezetén legyenek világító testek, amik elválasztják a nappalt az éjjeltől, és íme, létrejött a nap a hold és a csillagok. Azután Isten a vizeket benépesítette halakkal, az eget madarakkal, majd a földet az állatokkal, és amikor minden benépesült, akkor tett egy nagy elhatározást, és a saját képére és hasonmására megteremté az embert. És teremté őt férfiúvá és asszonnyá, és megáldá őket, mondván: „Szaporodjatok és sokasodjatok.” És ültetett az Úr egy kertet az Édenben, és abban helyezé el az embert. És ekkor eljött a hetedik nap, amikor az Úr megpihent. És az Édenkertből folyóvíz jő vala ki, ami négy ágra szakad, minek második folyója a Gihon, amely megkerüli egész Kús földét.

Hogy ezt a bibliai történetet most miért idéztem ide? Azért, mert nagy valószínűséggel ama Kús földje a mai Szudáni Köztársaság, ami nagyjából az ókori Núbia területéből nőtte ki magát. És mivel ama Gihon folyót a határszomszéd Etiópia is a magáénak vallja, az az ország, ahol bukdácsoló hullámaival habzó vízesést alkotva a Kék–Nílus ered, így hát nem járunk messze a történeti igazságtól, ha a Fehér– és a Kék–Nílus hazáját, az Egyiptomot is átszelő, életteremtő nagy folyó bölcsőjét Kús földjén keressük, amelyen a ma átfolyó Nílus lehetett akár a Gihon is. És hogy tovább menjünk a bizonyítékok vonalán, az biztos, hogy az ókorban itt virágzó Kusita Királyság története (i. e. 9., máshol i. e. 11. századtól egészen az i. sz. 4. századig) egybeesik a bibliai Ószövetség keletkezésének idejével, tehát a szöveg mint helyszíni tudósítás is valószínűsíthető. Ezért ha valaki Szudánt szeretné megismerni, akkor, azt hiszem, hogy a fentieknél líraibb bemutatkozást ehhez elképzelni sem lehet.

De most veszem csak észre, hogy bibliaföldrajzi áttekintésünk egy újabb fogalommal bővült, mégpedig Núbiával, amelyet az egyiptomi források Nehszet néven említenek. Elképzelem, ahogy most előveszed a térképet, hogy betájold magad rajta, és ezt ugyan jól teszed, de azon Núbiát ne keresd! Mert Núbia nem egy ország, hanem egy történelmi terület, amely Egyiptom déli és a Szudáni Köztársaság északi részén terül el, Asszuántól a Kék– és a Fehér–Nílus találkozásáig. Odáig, ahová egykoron Kartúm városát telepítették. Van, aki azután ezt a területet két részre osztja, miszerint a Nílus első és a harmadik zuhataga (katarakta) között fekszik Alsó–Núbia, utána pedig, ami Kartúmig következik, az Felső–Núbia, viszont már most felhívom a szíves figyelmedet arra, hogy itt a felső és az alsó fogalma némileg eltér a szokásostól. Mert ha megnézzük a térképet, akkor a felső szóval jelzett helyet általában észak felé, az alsónak tituláltat pedig dél felé keressük, de itt, és ezen most Egyiptomot is értem, a Nílus folyása adja a meghatározást. Ami közelebb van a forrásvidékhez, az a „felső” rész, ami pedig távolabb, az az „alsó” rész.

Nézzük meg, hogy a történelem mit is ír Núbiáról! Kb. i. e. 200–ból szól az első írás egy görög–egyiptomi geográfus, Eratoszthenész tollából, aki azt írta, hogy „amikor elhagyjuk Líbiánál a Nílust, ott élnek a núbiaiak, egy hatalmas törzs, kezdve Meroétól folyamatosan a folyókanyarig”. (Ez már térképileg is beazonosítható.) Sztrabón szerint (i. e. 20) meg Núbia a Meroé és Asszuán közé eső terület, Plinius (kb. i. sz. 70) római író szerint pedig az etiópiai (a mai szudáni) núbiaiak a Nílus két partján élnek Pnubs (a mai Argo, Dongola tartomány) szigetén lévő Tenupsis központtal. A hellyel tehát reményeim szerint megvagyunk, és kiderül az is, hogy a núbiaiak voltak, éltek, és történelemalkotó tényezőként szerepeltek.

De honnan ered a név, Núbia? Egyes kutatók szerint a régi egyiptomiakat az itt lévő aranybányák érdekelték, és az arany szavukat (nab) terjesztették ki az egész, Asszuántól délre eső területre. Az itt lakókat meg a koptok illették anouba (anoubades) névvel. Az arabok meg hívták őket an–nubának, és végső soron ez lehetett az eredeti nevük azoknak, akiknek a hazáját a görögök az égett arcok földjének nevezték. És ez az utóbbi elnevezés a legigazabb. Ez még ma is képét adja az ittenieknek, akiknek olyan fekete a bőrük, mint az ében, a feketének a maga selymes, simogató mélységével. (A fotókon még nappal szemben sem lehet az arcokat látni, akkora a kontraszt a fehér ruhák és az emberek feketesége között.)

De honnan jöttek ezek az emberek? Vannak tudósok, akik a núbiaiakat a Nílus völgyében megtelepedett migránsokként tartják számon, akik sok száz éve a hegyekből jöttek alá, hogy itt otthonra leljenek. Mások szerint a líbiai sivatagon át érkeztek a Nílus völgyébe, ami akkortájt esős, jól termő vidék volt, tehát az emberek itt folytathattak virágzó mezőgazdasági tevékenységet. És hogy a földművelés valóban fejlett és tervszerű volt már abban az időben is, arról tanúskodnak a feltalált ősi vízkerekek, a saqiyák, amelyekkel évente kétszer öntözték meg a szomjazó földet. Ez a virágzó gazdaságú terület azután élénk exporttevékenységet is folytatott, mégpedig strucctollal, elefántcsonttal, szantálfával, arannyal, leopárddal, oroszlánnal, zsiráffal, majommal, teknősbékával és hiúzzal, nem beszélve arról, hogy itt volt az akkori világ legnagyobb vasfeldolgozója. Al–Maszúdi (896–956) arab történész, geográfus és utazó írta Núbiáról, hogy termékeny ország, pálmafákkal, szőlőültetvényekkel, banánnal, gabonával, kölessel és cirokkal. Sztrabón szerint pedig az itt élő emberek fegyverként íjat használtak, még a nők is, akik egyébként bronzkarikát viseltek az ajkukon. Ezért is nevezték ezt a helyet akkor Ta–Setinek, azaz az íjak földjének.

És mi van Szudánnal, Afrika egyik legnagyobb országával, amelynek Núbia manapság csak egy, ámde fontos része?

Aki házban él, nem használja a lábát, és nem mehet, ahova akar. Aki nem mehet, ahova akar, az elvesztette az életét – tartja egy szudáni nomád mondás.

Régi mondás, manapság már alig vannak nomádok. A lakosság kisebb–nagyobb településekben él, és valóban nemigen mehet, ahova akar, de ennek nem az épített ház az oka, hanem az iszonyú távolságok. Meg a helyközi közlekedés elégtelensége. Ezért aki ma el szeretne jutni az egyik helyről a másikra, az kiáll az út szélére, és stoppol.

Szudánban található azután a földkerekség legnagyobb sivatagának, a Szaharának a nagy része, meg vannak ezer méter feletti hegyei, és itt találkozik a Fehér–Nílus a Kék–Nílussal, hogy azután egyesült erővel ostromolják meg Egyiptom földjét. Mellesleg az Egyiptommal kötött megállapodás szerint Szudán csak a Nílus vízhozamának az egynegyedét használhatja fel öntözésre, ami indokolt és szükséges kikötés, mivel Egyiptom népét is a Nílus áradásai tartják fenn már sok ezer éve.

Összegezve tehát Szudán az az ország, amely gazdag tárháza a történelmi korszakoknak, mély kútja az évezredeknek, és hektikus jelene a 20–21. századnak. Ha ránézel a térképre, akkor furcsa dolgot láthatsz, mégpedig az országhatárokat. Nagy részük úgy néz ki, mintha vonalzóval húzták volna meg. Sokan az 1884. november 15. és 1885. február 16. közötti berlini konferenciának tudják be a döntést, hogy így legyenek egymástól elhatárolva a térség országai, de ezen a konferencián a gyarmatosító hatalmak csak a gazdasági érdekszférákban állapodtak meg egymással, mégpedig Kongó ügyében. Viszont a Csád, Líbia és Egyiptom felé néző egyenes vonalakat Szudán térképére mégiscsak a nagyhatalmak rajzolták fel, ha nem is az előzőek szerint. Az történt ugyanis, hogy az 1900–as évek elején, amikor a britek teljes ellenőrzést nyertek Szudán felett, szükségesnek érezték a határvonalak megrajzolását. Egyértelművé akarták tenni, hogy meddig tart az eddig. Ezért leültek tárgyalni és szerződést kötni a szomszédos Etiópia uralkodójával, és a környéken fennhatóságot gyakorló, gyarmattartó belga királlyal, azután közösen tartották a vonalzót a papíron. 1916–ban azután beolvasztották Szudán testébe az addig önálló Dárfúrt, és így alakultak ki a ma is látható országhatárok.

Pár szó erejéig azért térjünk ki az egységes (ma már két) Szudánra. Van néhány adat, amely jól jellemzi ezt a változatosan tarka országot. Például van benne 56 etnikum, amely további 597 alcsoportra és 115 nyelvre oszlik. A legtöbb északon élő nép arabul beszél, és az arab kulturális örökséget vallja a magáénak, a vallása az iszlám, az igazságszolgáltatása pedig a saría. A déli népek többnyire a helyi nyelveket beszélik, és a közvetítő nyelv az angol vagy az arab. Vallásukat tekintve meg a délen tevékenykedő misszionáriusok jóvoltából sokáig voltak keresztények. Mára már csak négy százalékuk az, a többiek megtartották a hagyományos törzsi hitüket, vagy ők is muzulmánok lettek.

A történelmükből csak a Nílus menti területekről vannak folyamatos ismereteink, ahol az egymás utáni királyságok (Kús, Meroé, Fundzs) uralták a teret, délen viszont vannak olyan tartományok, különösen az Egyenlítő környékén, ahol az emberek törzsi elszigeteltségben éltek a 20. századig – és változást is csak a rabszolga–kereskedelem hozott. Ugyanígy Dárfúr tartomány is sokáig elszigetelt volt, és mentes maradt minden idegen behatástól. Persze a nagy szomszéd, Egyiptom többször is betette a lábát az északi területekre, a későbbi korokban meg jöttek a törökök, a britek, alakította a szudániak sorsát a két világháború, mire végre eljutottak odáig, hogy kiharcolják a függetlenségüket. Azóta szépen egymás ellen él Szudán északi és déli része.

Mert Szudán történelme nem egy (vagy két) állam, nem egy (vagy két) nép történelme, hanem országok, népek, vallások, kultúrák történelme. És történelme Egyiptomnak, történelme Núbiának, történelme az afrikai népeknek, történelme az araboknak, történelme a keresztényeknek, és történelme az iszlámnak. És akkor még nem esett szó a szavannáról, a sivatagról, és az azt belakó növény– és állatvilágról. Mert Szudán múltja és jelene is színes, változatos, tanulságos, és megmutatja, hogy mennyit ér a kitartás, a hagyománytisztelet, a kreatív gondolkodás, az emberségesség, megmutatja, hogyan lehet megtanulni a szolidaritást, és mit tud tenni az embertelenség, a hatalomvágy meg a pénzéhség.

KARTÚM

Isztambuli átszállással rövid az éjszaka, mert alighogy leteszem a fejem, máris megjelenik az ablakon túl, a gépszárny fékező lamelláinak a résein át a kartúmi leszállópálya két fénycsíkja. Kezdődhet a megérkezés Szudánba! Itt és a leírásban ez végig a Szudáni Köztársaságot jelenti, azaz Észak–Szudánt. Tehát Szudánt!

Az ügymenetet a belépőkártya kitöltésével kell kezdeni, ami festői összevisszaságban keveredik a kilépőkártyákkal, de azért szétválaszthatók, mindez csak idő kérdése. Itt szembesülök a ténnyel, hogy ide belföldi referencia, befogadó közeg nélkül belépni nem lehet. Éppúgy, ahogy Bhutánban és Algériában is tapasztaltam, itt is szükségeltetik valaki, aki vállalja értem a felelősséget – esetemben az utazási iroda. Tehát csak úgy ötletszerűen itt jönni–menni nem lehet. Viszont a belépés, a csomag megszerzése rövid idő alatt megvan, és kilépve Kartúm éjszakájába, máris rám ömlik Szudán egyéni varázsa.

Egy kicsit meg is rettenek, mert a langymeleg fekete éjszakában fekete ruhás fekete emberek kapják fel a fekete bőröndömet, és viszik el egy fekete autóba, valahová a fészkes fekete fenébe. (Elnézést, ezt csak az alliteráció miatt írtam.) És itt minden annyira fekete, hogy még a kontúrokat sem észlelem. Minden összeolvad a szikkasztóan száraz, fekete környezettel. Közvilágítás nincs, a csillagok messze vannak, a hold pedig eltűnt valahová. Minden fekete! Átláthatatlanul fekete. Ez viszont maga a csoda! Afrika csodája. Könnyű lehet itt bújócskát játszani este a gyerekeknek. Csak felvesznek egy fekete köntöst, és máris láthatatlanokká válnak. Ez valami olyan, amit elképzelni sem tudtam. Valami, ami új képet ad a világról, egy olyan helyről, ahol minden más. Nem véletlen, hogy az ország neve az arab Bilad as–Sudan kifejezésből ered, ami azt jelenti, hogy a „feketék földje” vagy a „feketék országa”, mint ahogyan a görögök már évezredekkel ezelőtt megmondták. Mert ennél feketébb fekete már semmi sem lehet! Persze a hangok azért irányítanak, így fellelem a számomra rendelt kocsit a hozzá tartozó személyzettel, és a mély álomba merülő városon át érem el a szállodát, ahol majd rövid nyugovóra hajtom le a fejemet.

Így első látásra, az éjszakába burkolva, Kartúm egy kicsit avíttnak, egy kicsit épülőfélben lévőnek és nagyon porosnak tetszik. Pontosabban szólva még nem tudom megmondani, hogy tetszik vagy nem tetszik, mert annak eldöntése a reggel és az időjárás kérdése. A szálloda azonban tiszta, kényelmes, de némi felhanggal. Mert a vécé angol ugyan, de nem lehet lehúzni, viszont van benne vécépapír, van törülköző és van szappan is. Reggel azonban kiderül, hogy a tusoló sem működik, így a lenti csapból sugárzó langyos víz veri ki az álmot a szememből. De igazságtalan vagyok. Ebben a zárt, kinyithatatlan ablakú hőségben a meleg víz nem is nagyon hiányzik. Viszont ne csodálkozzak, ne panaszkodjak, mert figyelmeztettek rá, hogy Szudánban a komfortfokozatok kissé másak. Néha egészen komfort nélküliek, és ezt a kartúmit leszámítva a többi szállás inkább meg csak alvóhely. Olyan karavánszeráj–féle, ahol a régi karavánok és a mostani utazók is megpihenhetnek egy rövid időre. Egyszerű élet, egyszerű lehetőségekkel. De hát én nem ezért jöttem ide?

Hajnal van, négyet üt az óra, még csak most hunytam le a szememet, de a falon túl már sztereóban jajveszékelnek a müezzinek. Istenem, istenem, pontosabban szólva Allah, Allah, adj még egy kis időt az alvásra! És kérésem meghallgatásra talál, a müezzin elhallgat, én meg elalszom. Egy fél órára. Mert, akkor meg más irányból hangzik fel ismét a pusztába kiáltott szó, hogy ugyanis „Allah hívei, boruljatok imára”!

Allahu akbar, Allahu akbar, Allahu akbar, Allahu akbar, Ashadu allá iláha illah–lah, Ashadu alá iláha illah–lah – és így tovább. Azaz: Isten a legnagyobb, tanúsítom, hogy nincs más Isten az Egyetlen Igaz Istenen kívül. És ha leszámítom, hogy ez a zenés áhítat a hajnali ébresztőm volt, akkor azt mondanám, hogy élvezet még kimondani is ezeket a szavakat. A számban ízlelgetve olyanok, mintha egy pacsirta hajnali éneke akarna ékes trillákkal szárnyra kelni a nyelvemen. Iáha illah–lah.

A reggeli kifogástalan, minden igényt kielégítő, tehát imígyen jóllakva máris mehetünk tovább. Bőrönd ki, jöjjön a pénzváltás! A szálloda recepciója készségesen fogad bármely valutát, csak kissé akadozik az ügymenet. A recepciósnő ugyanis telefonál egy férfiemberért, mert úgy tűnik, hogy mint minden iszlám országban, a lapot itt is a férfiaknak osztják. De minek? Ugyanis az érkező úr olyan tanácstalan arccal nézi végig a hölgy pénzváltó ténykedését, amiről lerí, hogy az árfolyamokról meg egyéb úri huncutságokról fogalma sincs. De azért elégedetten bólogat, amikor a napi árfolyamon kiszámolják a nekem járó összeget. Meglepődve veszem tudomásul, hogy a száz dolláromért vagy kétkilónyi friss, ropogós, szudáni fontot (arabul dzsiníh szúdání) kapok. Akkor most hová tegyem őket? Nincs az a pénztárca, amelyben ezek elférnének. Szétosztva helyezem hát el őket a csomagomban. Csak azután találjam is meg! Viszont itt figyelmeztetlek, hogy nem érdemes sok pénzt váltani, még akkor sem, ha az ország többi részében a pénzváltás szinte ismeretlen fogalom. Mert ha befizetett szállásod, közlekedésed és ellátásod van, akkor nincs mire költened, leszámítva az itt–ott megvásárolható palackos vizet. A szállodai visszaváltásnál pedig elképzelhető, hogy rosszul jársz. Nem azért, mert ezek a jóhiszemű, becsületes emberek be akarnának csapni, hanem azért, mert az árfolyamok, mennyiségek, egyebek útvesztőiben könnyen eltévednek. De mindez megbocsátható nekik, ha belenézel az ártatlan szemekbe, és visszonzod a hófehér fogak kedves mosolyát. Ők csak segíteni akarnak, mégpedig teljes szívből. Csak szeretni lehet őket, az pedig nem pénzkérdés.

Tehát itt állok útra készen, csak a nekem rendelt autót kellene megtalálnom, amíg azonban az előáll, addig az utcát figyelem. A tömegközlekedést Toyota kisbuszok bonyolítják le, nyitott ajtajukon lógnak ki a létszám feletti utasok. Szemmel láthatólag sok az ember, és kevés a busz, ezért a lakosok zöme a Thaiföldön tuk–tuknak nevezett, itt nem tudom, minek hívott, fedett tetejű motoros tricikliken közlekedik. Ez annyival is praktikusabb, mert az úton szlalomozva gyorsabban tudnak haladni, nem beszélve arról, hogy hiába van nyitva a busz ablaka, azért a tömeg csak–csak befűti a belterét. Nézelődöm. Munkába igyekvő felnőttek, iskolatáskával megterhelt nebulók, közlekedők úton–útfélen, ami azt jelenti, hogy az úttesten is gyalogosok haladnak. A sarkon meg egy sárga taxi vár utasra, de már nagyon régen várhat, mert közben a féklámpája elengedte magát, az egyik ajtaját elvitte a szél, és a biztonsági öv is önálló életet él a földön. Viszont jó támaszpontja annak a három férfinak, akik rákönyökölve, traccspartival múlatják az értékes dologidőt.

A kocsira viszont várni kell. Igaz, hogy több autóval fogunk közlekedni, és az is igaz, hogy a benne ülő utasok (három fő + sofőr) csomagjának a pickupon el kell férnie, meg az is igaz, hogy Ayad, a helyi vezető még nem érkezett meg, meg az is igaz, hogy a sivatagi körülmények miatt az egész időre szóló élelmiszert a szakácsokkal és a hozzá való felszereléssel együtt is magunkkal kell vinnünk, de ez a rendszertelenség, amivel most itt a reggelben megpróbálunk helyrerázódni, azért mégiscsak egy rossz commedia dell’arte lehetne. De mit lehet tenni? Alighanem semmit. Na, végre! A csomagok a helyükön, az utasok úgyszintén, idővel a sofőrök is megtalálják a helyüket, megtörtént az útvonal–egyeztetés, akár talán indulhatunk is! Utolsónak Ayad érkezik meg, neki szemmel láthatólag nem sürgős. És igaza van! Most kezdődik csak a nap, és hol van még a vége? Minek akkor sietni?

Mit mondjak? Így a reggeli első látásra, de még a másodikra sem egy lenyűgöző hely Kartúm. Egy olyan város képzetét kelti bennem, amely csupán funkcionális rendeltetéssel építtetett, anélkül hogy a városrendezés szépségét, az építészet magamutogatásának bármely jegyét magán viselné. Nincs azonban időm ezen töprengeni, mert pár karcsú minaret, néhány épülő toronyház csontváza, a mesésen kék Nílus szélesen és lustán hömpölygő hullámai és a külváros rozoga építményei között már el is hagytuk a várost. A nyolc fehér Toyotából álló konvoj nekiindul, és csak úgy falja észak felé haladva a kilométereket. Meglepően jó állapotban van ez a betonút. Persze itt nem fagy fel, így kátyúzni sem kell. A táj viszont eléggé egyhangú. Jobbra sivatag, balra sivatag, előttünk sivatag, hátunk mögött sivatag. Eltévedtünk.

DONGOLA FELÉ

De nem is csodálom, mert mindenütt egyforma a felszín. Homok, kő, rajta kicsi település, útjelzés sehol. Ez itt a Szahara, a csodás, a titokzatos, a veszélyes, a gyönyörű. Azért rövidesen rátalálunk a helyes útra, de hogy erre a sofőrök vagy Ayad honnan jöttek rá, azt el sem tudom képzelni. És az úton tuk–tuk követ tuk–tukot, Toyoták robognak egyesével vagy csoportosan, és Zetor mutatja meg, hogy itt dolgozó emberek laknak. Nem tudom, hogy mit szállít az utánfutójában, de az tele van jól megtömött zsákokkal, a tetejükön férfiak ülnek nehezékként. Lehet, hogy a teherszállítás mellett a Zetor személyszállítással is foglalkozik? Nem csodálnám, mert már eddig is számos autóstoppost láttam az út mentén integetni, viszont menetrendszerű buszjáratot egyet sem. Úgy vélem, hogy az nincs is. Viszont az emberek egymás felkarolásával oldják meg az egyik helyről a másikra való eljutást. Külön tanulmány tárgya lehetne itt a közlekedés, felmérve benne az emberi lélek optimizmusát, a segítőkészséget, a türelmet. Mert integető gyalogost az országutak mentén már sok helyen láttam, de itt olyan helyen is állnak stopposok az út mentén, ahonnan kilométerekre jobbra–balra nincs semmi. Hogyan jutottak el idáig? Talán egy másik autóval? Az viszont merre igyekezett, ha itt vált számára teherré az utasa? És stoppol a férfi, és stoppol az asszony, és stoppol a gyerek. Jó érzés látni, hogy ennyire meg lehet bízni a másikban. Mert kinek jutna eszébe idegen autójába ülni, ha nem lenne benne biztos, hogy a vezetője jó szándékkal segít rajta?

Aki pedig nem stoppol, az gyalogol, vagy szamárháton rója a kilométereket, vagy éppenséggel szamaras kordén teszi meg az utat. Érdekesek ezek a kordék. Nincs rajta bak, se semmiféle ülés. Az ember a rúdon foglal helyet, és lábát lógázva ücsörög rajta. Hogy ez igen kényelmetlen lehet, arról nem tanúskodnak a látottak. Én biztosan leszállnék róla a következő saroknál, de ők sok–sok kilométert tesznek meg ily módon.

A településeket földszintes házak alkotják. Kiépített út, mármint betonból, nincs köztük sehol. Legfeljebb egy–egy árván bólogató poros pálma uralja a szintén porba vesző járófelszínt. És mindent belep a por. És ez ebben a száraz, sivataggal megvert éghajlatban nem is csoda. Hoppá! Egy távolsági járat! Egy teherautó! A platóján összezsúfolódva, egymáshoz préselve állnak, meg a sofőrfülke tetején ülnek az utasok. A legszélső sor a vezetőülésig lógatja le a lábát. Bele a sofőr képébe. Mit mondjak, nem egy összkomfort, de legalább van. És sokasodnak a fehér dzsellabás, fehér toksapkás vagy éppen fehér turbános férfiak, hótiszta képük szinte világít ebben a homokszínű világban. Meg asszonyok jönnek–mennek talpig bebagyulálva csodaszép színes, mintás ruhákba, amelyeknek a báját nem a rafinált szabásminta vagy a brüsszelicsipke–betét, esetleg a matyó hímzéses rátét adja, hanem a viselője. A fekete bőrű asszony, aki önmagában látvány. Egyébként úgy tűnik, hogy itt a valláson túl inkább a szükség bugyolálja be az embereket. Mert ha kerekedik egy kis szellő, az már akkora port kavar, hogy muszáj mindenkinek elfednie magát. Beleértve a szemét és a száját is.

Piac következik. A földön kiterítve vár gazdára az a kevés zöldségféle, ami itt megterem, meg a szárazbab, lencse, egyéb aszalványok, amelyek majd a konyhaasztalra kerülnek. Vajon mi mit fogunk ma enni? – ötlik fel bennem a kérdés. Majd meglátjuk, biztatom magamat, mivel a bőséges reggeli után még egyáltalán nem vagyok éhes. Pedig az idő már dél felé jár.

Szamaras kordé keresztezi az utunkat. Az ébenfekete bőrű férfi testén szinte világít a fehér ruha. Hogy ebben a talpig porban hogyhogy nem lesznek koszosak? Ráadásul ezekben a fehér hacukákban előszeretettel ülnek meg fekszenek le a földre. Csak úgy! De nem is csodálom, mert asztal, szék errefelé nem ismert. Amit mégis megcsodálok, az az, ahogyan guggolva pihentetik meg a lábukat. Már ahogyan rájuk nézek, fáradok el, ők meg ezt a pózt használják kikapcsolódásként. Guggolnak órákon át, és gondtalanul fecsegve töltik az időt. Én felállni sem tudnék. Lehet, hogy ők sem?

Újabb település, amit az útra néző, raktárszerű üzletek jeleznek, meg pár, hatalmas űrméretű agyagkorsó egy összeeszkábált asztalkán. Biztosan van valami hivatásuk ezeknek, ha ennyi van belőlük, mert ilyet már többet is láttam útközben. Ez a zir, a víztartály – mondja Bakri, a sofőröm. Az iszlám szerint ugyanis a víz az, ami mindenkinek ingyen kijár. Hiszen ez az életben maradás záloga. Ezért ezeket a tartályokat a jó szándékú emberek töltik fel vízzel, hogy a megszomjazó az odakészített bögre segítségével a létszükségletű folyadékhoz juthasson. Már a gondolat is szép. Reménykedem, hogy lesz alkalmam közelebbről is megszemlélni ezeket az önmagukban is mutatós edényeket, amelyeket talán évszázadok ügyes kezei alakítottak ki ilyenre. Szép formájú, ízlésesen díszített darabok.

Közben haladunk tovább a sivatagban Al Ghaba és Kheleiwa felé, de mindez csak az ölemben tartott térképről derül ki, mivel helységnévtábla sehol sincs. Az útra kinéző települések meg mind egyformák. Homokszínű, földszintes kockaházak lapos tetővel, és sok–sok porral. Az autóút nyomvonala mellett raktárszerű üzletek állnak. Itt meg lehet vásárolni a legszükségesebb fogyasztási cikkeket, úgymint palackos víz, némi üdítőital, szárazbab, borsó, és alig valami más, ámde itt, ellentétben a keleti bazárokkal, nincs kitéve semmi sem az utcára. Csak a színesre festett bádogajtók mögötti zárt bolthelyiségek polcai árulkodnak a kínálatról. Meg is értem. Ebben a hőségben minden kitett dolog percek alatt felforrna vagy megaszalódna, de hogy beporozódna, az biztos. És ámbár alapjában véve nem kedvelem a bazárszerű, utcára való kirakodást, de meg kell állapítanom, hogy azért azoknak mégis van valami előnyük ezzel szemben. Azoknak van valamilyen fílingjük. Ha nem is elegánsak, stílusosak, de legalább látványosak. Itt azonban minden funkcionális. Ez az éghajlat, ez az életmód nem igényli a cifraságot. Csak annak van perspektívája, ami célszerű. Legyen az lakás, bútor, ruha vagy étel. Igaz is, étel! Már kíváncsian várom, hogy a szakácskocsi utasai mit fognak ajánlani ma ebéd gyanánt. De az még nem időszerű, mert még mindig a sivatag az úr.

Mivel azonban közeledik a délidő, a falvakban megkezdték a sütés–főzést. És az előbb elmondottakkal ellentétben ez bizony szabadtéri tevékenység. Gondolom, talán azért, hogy a lángok ne veszélyeztessék az épületeket, vagy pedig azért, hogy az utcán járók meg az úton lévők számára látható és hozzáférhető legyen a mindennapi betevő. Leginkább a falafel, az iszlám szerinti megfelelő élelem, a csicseriborsóból készült fasírtgolyó. Igen gusztusosan rotyog a forró olajban a kis labdacs, amíg aranybarnára nem sül. Finom lehet, mert a pici „étkezőketrec” köré gyűlt fehér burnuszok és tarka csadorok igencsak falják. Már az illata is kívánatossá teszi. Jó étvágyat hozzá!

A sivatag továbbra is tartja ugyan magát, de pár bokor erejéig azért itt felüti a fejét a növényzet. Fekete kecskék táplálkoznak belőle. Mint a mákos tészta, úgy fest tőlük a táj. A sivatag homokszínű alapja a jól látható fekete kecske pöttyökkel. Majd elmúlnak a kecskék, és ismét egy férfi–nő páros stoppol az út mentén. Néhány autó elhalad mellettük, de azért hamarosan fuvarra lelnek, és elhelyezkedve a csomagtartóban, kedvesen integetnek felém. Hahó, idegen, jól vagy? Ők is egy fehér Toyota pickupot fogtak ki maguknak, csak amíg én bent vagyok a sofőr mellett, ők a rakomány helyén ülnek kint a szél kavarta homokporban. És amint megindul velük az autó, a lenge ruházat vidám táncot kezd járni rajtuk egészen addig, amíg be nem takarják vele a fejüket, arcukat. Úgy festenek, mint egy–egy színes batyu.

Amíg az üzletek ajtaja csak egy szimpla, színes bádoglap, és amíg a házak fala csak szimpla agyagtégla, addig az igényesebb gazda a szintén agyagtéglából rakott, zárt kerítésének fémkapujával próbálja megmutatni, hogy vágyik a változatosságra, és hogy azért van szépérzéke. A bádogkapukat ugyanis különböző minták díszítik. Nem állítom, hogy egyediek, és azt sem, hogy a kivitelező nagy gondot fordított volna a színekre, formákra, de egyvalami pozitív dolog azért van ebben az igyekezetben. Mégpedig az, hogy a legegyszerűbb körülmények között is akadnak olyanok, akik megpróbálnak valami pluszt kihozni az életből. Akiknek igényük van a környezetük szépítésére.

Újabb zirek, azaz víztartályok csoportja mutatja, hogy ismét elhagytunk egy települést. Vagy éppen kettő között haladunk olyan távolságban, ami feltételezi, hogy az utazó eddigre már megszomjazhatott. Én is. Igaz ugyan, hogy van nálam palackos víz, de kíváncsi lennék erre a zires vízellátásra. Bakri nem szívesen, de kérésemre azért megáll, hogy a kedvemet keresse, de egy röpke pillantás a korsóba meggyőz arról, hogy inkább a meleg palackvizet igyam. Az archaikus szépségű agyagkorsókban ugyanis tényleg víz van, de nem tudnám megtippelni, hogy mikori feltöltéssel. Elég régen lehetett az az idő, amikor frissnek neveztetett.

Lopva el–elgyönyörködöm Bakri profiljában. Egyiptomban, a sírfestményeken látni ilyen klasszikus arcot, amelynek a színe fekete ugyan, de az arcberendezése teljesen eltér attól, ami bennünk él az afrikaiakról. Az arc ugyanis nem negroid, hanem valami átmenet az arab felé. Európai szemmel nézve nem mondanám, hogy szép fiú, de számomra pont az a szép benne, hogy annyira ide való. Annyira jellegzetes. Azt az összhangot mutatja, ami erre a tájra jellemző. Egyszóval núbiai.

Hogy azért a kancsóban lévőn kívül valami víz mégis lehet errefelé, arról a kiteregetett, mosott ruhák tanúskodnak. Az egyik házsor előtt ugyanis hosszan húzódik a kötél, rajta enyhe szellő lengeti a száradni kitett ruhákat. Mindegyik hófehér. És nemhiába a fehér a tisztaság szimbóluma, ez itt ennek az eklatáns példája. A ragyogó tisztaság érzetét kelti ez a száradó sor, noha látni és tudni lehet, hogy egyébként itt is mindent elfed az indulni készülő sárga por, amit a sivatag termel ki magából. Annál nagyobb a kontraszt a fehér férfiruhák és az utcán haladó nők között, mivel ez utóbbiak sem itt, sem az országban máshol nem hordanak fehér ruhát. Itt most éppen két, talpig fekete nő várja, hogy elhaladjunk előttük. Csak a fejet elfedő kendők színorgiája dobja fel kissé a látványt. Nem messze tőlük három másik asszony ül egy szamár vontatta kordén, bordóba meg lilába öltözve, ami ezeken a mélybarna bőrű nőkön nagyon–nagyon jól mutat. Nyilván nem véletlen, hogy a világ vezető divatházai előszeretettel alkalmaznak színes bőrű manökeneket. Azon túl, hogy az ő testalkatuk sokkal szilfidebb, mint a miénk, a ruhák színei is jobban érvényesülnek rajtuk. Magyarul, sokkal jobban áll rajtuk a bemutatott gönc. Etiópiában csodálkoztam el azon, hogy az úton haladó egyszerű járókelők, leginkább a nők, egytől egyig gyönyörűek. Fenséges testtartás, szépséges arc. És ezután már mindegy is, hogy mi van rajtuk.

Nagyobb településhez értünk, talán Urbi vagy Teiti. Hosszabb házsorok, szélesebb utcák, több ember. Az üzletsor felőli részen férfiak guggolnak a sarkukon, és a fekete fejek mellett csak úgy villognak a fehér galábiák meg a fehér turbánok meg a reklámba illő fogsorok. Szemben a kórház épülete áll. Alighanem a látogatási időre várnak itt azok az asszonyok, akik a szivárvány minden színében pompázva támasztják a kerítést. És tarkább lett a járműkínálat is. Motorkerékpár vontat egy utánfutót, rajta, ahogyan elnézem, a családtagok ülnek. Rendesen összerázva. Autóbusz, amelyben a nyitott ablak mellett ülnek az utasok, és persze tuk–tuk meg szamárfogat minden mennyiségben. Mi is haladunk tovább.

Elhagyva a várost, kitárul a táj, és ameddig a szem ellát, ismét csak a homok az úr. Azután jön némi tákolmányház–egyveleg, azért lakhatnak bennük, mert mellettük virul egy jaj, de zöld mecset citromsárga kontúrozással. Úgy fest, mint egy vidám ajándékdoboz, amely nélkülözi a stílust.

De vajon miből élnek itt az emberek? A mezőgazdálkodás errefelé szinte lehetetlen. Talán csekély mértékű szolgáltatás? Szállítás? Idegenforgalom semmi, ipar úgyszintén, Ayadot kérdezném, de eltereli a szót. Alighanem kevés a munkaalkalom, a szociális háló meg szakadt, csak ezzel nem akar dicsekedni. De sok szórakozásuk azért az itt lakóknak nem lehet, mert kultúrintézménynek sem látom a nyomát, és egy árva tévéantenna sem tarkázza a háztetőket. Bár lehet, hogy azokat a kertben állították fel. Villany viszont van, mert a távvezeték oszlopsora hosszan húzódik, el egészen a szemhatárig.

Egyszer csak furcsa kupacok tűnnek elő a semmiből. Embermagasságú vörös agyag kúpok. A sokadiknál rákérdezek, hogy ugyan már, mik ezek, és kiderül, hogy termeszvárak. Én eddig úgy tudtam, hogy a termeszhangyák akkor építenek várat, ha jön az árvíz, és a tojásaikat kell egyre magasabbra menteniük, itt azonban évszázadok óta összesen nem volt annyi eső, ami indokolná ezeket a magas építményeket. Szívesen megkérdeznék egy hangyát a miértről, mert Bakri nem tudja.

Szamárkaraván jön velünk szemben. A rakfelületen nők ülnek, ők hajtják az állatot, és mindegyik targoncán egy kopott bádoghordó van. Vízért mennek valahová. Ez abból derül ki, hogy a hordók minden szamárlépésnél imbolyognak. Ha tele lennének, gondolom, fixen állnának a helyükön.

Most viszont megállunk pihenni. A konvoj széthúzódik, látótávolságnyira egymástól. Eljött ugyanis a „szükség” ideje. Mindenki a természetet tiszteli meg egy kevéske sárgás folyadékkal. Sok búvóhely nem adódik, de az autók azért adják a takarást. A lábakat is ki kell nyújtóztatni, meg a sofőröknek is kell a pihenés. Ki–ki rágyújt egy cigarettára. Közben forrón tűz a nap. Szinte éget. De annyira száraz a levegő, hogy ez nem is olyan gyötrő. Én például egyenesen élvezem, ahogyan az arcomat melengeti. Persze azért a kendőre szükség van, meg előkerülnek a vászonkalapok is, és ha meglebben a szél, hát szükség van az arckendőre és a sálra is. Szinte hihetetlen, hogy ezen a kőkeményre száradt talajon milyen könnyen útra kél a homok. És ha már úton van, hát akkor pillanatok alatt beborít mindent. Elfedi a szemet, betömi a szájat, és az orr sem kap kegyelmet. Nem véletlen a sivatagi divat, egy mozdulattal mindenki elbújhat a sálja, kendője mögé. De most indulás, mert itt semmi sem sürgős ugyan, de azért az idő az múlik. Még itt, az öröklétű sivatagban is, ahol kontúrját veszti a reggel és az este, és összemosódik a nappal és az éjszaka. Mert itt a napszakok kéz a kézben járnak, észrevétlenül váltva egymást. Itt nincs olyan, hogy amit megteszel nappal, azt nem teheted meg éjszaka. Itt, ebben az áldott nyugalomban minden szétlapul. Kényelmessé válik. De azért mi mégiscsak induljunk tovább, mert a mi időnk sajna véges. És amit elmulasztunk, az nem pótolható.

A semmi hátán egy kellemes kinézetű mecsetre bukkanunk, amely készségesen várja a híveket, egy kecses minaret meg a müezzint, csak azt nem értem, hogy kit és mikor. Hosszú kilométerek óta senkivel sem találkoztunk. De végül is, ha az úton lévő le akar borulni Allah elé, akkor a lehetőség adott. Tevékkel találkozunk. Élőkkel és holtakkal. Az élők csordában legelik a sovány fák–bokrok sovány leveleit, a holtak meg az út szélét tarkázzák száradófélben. Először azt hittem, hogy ez véletlen, szórvány dolog, de idővel kiderült, hogy elég sok csontváz találja meg végső nyughelyét itt, a sivatag porában. Gondolom, annyira gyér errefelé a forgalom, hogy sem a teve, sem, ha van, a gazdája nem gondol vele, így a tevét seperc alatt elütik. Az útszélre vetett tetemet pedig rövid időn belül elemészti a nap. És ahogyan haladunk tovább, egyre több szétporló csontváz jelöli ki az útpadkát. Majd újabb termeszvárak és homokdűnék követik egymást, és ismét itt a megállás ideje, mert felforrt a hűtővíz. Nem is csodálom. Ha engem is ennyire melegítene a motorháztető, én is megadnám magamat. Még szerencse, hogy a szakácskocsiban számolatlanul van palackos víz, igaz, hogy az sem hideg, de a ráterített ponyva azért mégis valamennyire elviselhető hőmérsékleten tartja. Minden rakományt szorosan leponyváztak, mert a haladás kavarta por mindenhová befurakodna, belepve az élelmet, a ruhákat és az éjjeli takarókat. Mert hiába forró a nappali homok, az azért napnyugta után hamar lehűl. Méghozzá nagyon. A nyárra készülő vándort kellemetlen élményként érheti az éjszakai zimankó, amikor meggémberedett tagokkal, deres hajnalra ébred.

Eljött az első ebéd ideje. Most fog kiderülni, hogy ezeken az ember nem látta, isten háta mögötti helyeken mivel tartja majd életben a társaságot a szakács és a két segítője. De ez nem most és nem itt fog kiderülni, mivel egy eléggé kezdetleges, de mégis elfogadható étkezdénél álltunk meg. A tetőt alkotó bambuszrudakat, félárnyékot adva, pálmalevelek fedik be, alatta pedig fémasztalok mellett műanyag székek állnak vendégre várva.

Az „étterem”

A hely nagyobbik részét fémvázas lócák foglalják el, a rácsozatukon emberek pihennek. Itt élik túl a déli hőséget? Vagy ez az éjszakai pihenőjük? Hátul meg egy zárt helyiség a konyha és egy étkezde. Ott főznek nekünk? Kik és mit? – szemlélem bizalmatlanul a szokatlan környezetet, és most jön a meglepetés: nekünk a saját szakácsunk tálal, a saját főztjéből. És ekkor derül ki, hogy a szakácskocsi magával cipeli a tányérokat, az evőeszközöket, a kenyeret, a vizet, a főzőedényeket, a főznivalókat és a gázpalackokat. Mire mindenki megtalálja a székét, addigra az asztalok terítve, kosárkákban a lepénykenyerek, papírszalvéta középen, és a terem végében már ott fortyog az étel. Az illata jó, a színe biztató, az ízéről meg majd később árulkodik. A merőkanál egymás után adagolja a fogásokat, amelyeket néven nevezni nem tudok, a tányérokba. Lehet, hogy ez a ful? A helyiek nyelvén egyiptomi babnak nevezett étel? Lóbabból főzik félig pépesre, ajánlja Ayad, majd növényi olajokkal, őrölt római köménnyel fűszerezik tálaláskor. Mit mondjak? Akármi is a neve, ízletes. A pép, amely beborítja a tányéromat, magában hordja az ízét annak a babnak, ami itt–ott darabokban is felbukkan, és magában hordja az ízét azoknak a fűszereknek, amelyek egymásra hangolva teszik élvezetessé az ebédet. Én most kanállal eszem, de gondolom, a helyiek a lepénykenyérrel adagolják a szájukba, praktikusan megoldva ezzel az étkezést meg a kanálmosogatást is. Gyümölcsként banán szolgál befejezésül. Kíváncsi vagyok a többi napra. Mindig ezt esszük? Vagy lesz más is? Nem tudom, a bennszülöttek mit esznek a benti asztaloknál, de igen jóllakhattak, mert utána leheverednek a lócákra, és beszélgetnek, vagy éppen szundítanak egy jót. És mire a mellékhelyiséget is meglátogattuk, persze a guggolós változatot, és indulunk tovább, addigra a szakácskülönítmény már el is mosogatta az edényeket, összepakolt, és mindent leponyvázott. Haladunk hát tovább.