Autumn-nak.

Elképzelhetetlenül megértesz engem.

1.

Hatalmas dolog egy lány életében, amikor látja, ahogy köddé válik a jövője. Lehet, hogy egy kicsit túldramatizálom a dolgot, tekintve, hogy anya veszítette el az állását, nem pedig én. És őszintén szólva gyűlölöm, mennyire függnek az álmaim a kemény munkájától. Soha nem tartottam igazságosnak, de sok dolog van az életemben, amit jogtalannak tartok, mégis bele vannak szőve a létezésembe. Mit nekem még egy?

Anya a Tiny Print Stúdióban dolgozott a plázában Allensville szélén, a kisvárosunkban, ami gyakorlatilag olyan, mint egy pattanás Indianapolis homlokán. Szép kis ragya vagyunk, de gazdaságilag? Abszolút paraziták. A legtöbb áruház bezárt, amikor egy hatalmas outlet pláza nyílt egy évvel ezelőtt az autópálya mellett, és az üres helyeket elfoglalta egy szerződéses iskola, ami tulajdonképpen egy közpénzből finanszírozott magánsuli, egy zálogház és egy használtcikk-kereskedés. Néhány megmaradt gyorsétteremláncot leszámítva a fényképstúdió volt az egyetlen üzlet, ami eredetileg is a plázában működött… keddig.

A vállalkozás tulajdonosai nem bírták tovább fizetni a magas bérleti díjat, és a nyugdíj sokkal hívogatóbb volt számukra az alkudozásnál. Néhány régi felszerelést anya kapott meg ajándékba, a többit eladták, aztán szó szerint melegebb éghajlatra költöztek, valami nyugdíjas környékre Phoenix közelében. Mindeközben Kristen Mabee ismét az esküvőipar berkeiben kezdett el dolgozni, lagzikat fotóz a hármasállam, azaz New York, New Jersey és Connecticut területén, hogy maradhassunk a szar házunkban, ami tele van rossz emlékekkel, mivel a rohadék apám elhagyott bennünket.

És én?

Hát, először is, nem járhatok tovább a Montessori iskolába. A tandíj nem olyan magas, mint az előkelő magánsulikban, de nem is kevés. Viszont az állami iskola szép és ingyenes. Ráadásul az állami főiskolákon kívül mindenről le kell mondanom, hacsak nem kapok óránként százdolláros fizetésemelést a bowlingteremben, ahol dolgozom. Ami nem valószínű. Bár abban pokolian bízom, hogy a közeljövőben sikerül kölcsönvennem anya fotós felszerelését, hogy javítsak az igazolványomon lévő fényképen, mielőtt visszamegyek az állami suliba. Nagyon hiányzik a kis Montessori iskola meleg védőburka, ahova tizenegyedikes koromban jártam.

– June, nincs ezzel semmi baj! – A legjobb barátnőm, Abby kitépi a kártyát a kezemből, és a kocsija hátsó ülésére hajítja. Ott akkora rumli van, hogy szerencsés leszek, ha megtalálom, mielőtt hétfőn elkezdődik a tanév.

– Keresztben áll rajta a szemem! – Felsóhajtok, miközben lehajtom a napellenzőt, és felkapcsolom a lámpát a tükörnél. Mindig úgy nézek ki, vagy csak azon az egy fényképen?

– Soha senki nem fogja látni. Ígérem – mondja.

Visszahajtom a napellenzőt, bár nem vagyok meggyőződve arról, hogy valójában nem úgy nézek ki, és hátradőlök az ülésemben. Már hat ember látta, és az iskolában kétszer lemásolták a beiratkozás alatt. Ilyen ütemben a középiskolai igazolványképem nemsokára hatalmas plakátokon fog virítani városszerte.

– Esküszöl, hogy lesz olyan, akit ismerek ebben a buliban? – Nem megy jól a barátkozás.  Részben ezért tetszett annyira, hogy tavaly egy kis iskolába járhattam. Minél közelebb érünk a D’Angelo-házhoz, annál kényelmetlenebbül érzem magam a pólómban. Esküszöm, hogy összement a mosásban. Nem szoktam haspólót hordani, de most látom a bőrömet, amikor félig felemelem a karomat. Ráadásul a farmerom is furán áll. Kidudorodik a cipzáram, mintha valami sportoló lennék egy hatalmas ágyékvédővel. Mocorgok az ülésemen, lejjebb tolom a szűk, fekete nadrágot a csípőmön, miközben lehúzom a derekamra a fekete-fehér csíkos pólómat.

Abby nevetve néz rám.

– Lüke vagy. Jól nézel ki. Mindenki ott lesz, akire tizedikből emlékszel. Mintha el se mentél volna. – Beáll egy szabad helyre az út szélén, kábé négy háznyira az ikrek otthonától. Az utca mindkét oldalán autók sorakoznak, és abban a pillanatban meghalljuk a zene dübörgését, ahogy Abby kinyitja a kocsi ajtaját.

– Nem igazán kedvelek mindenkit tizedikből. Okkal mentem el. – Izzadni kezd a nyakam, annak ellenére, hogy a késő nyári levegő hűvös.

– Azért mentél el, mert az hitted, hogy nem kedvelnek a többiek. – Konkrétan a szemét forgatja, miközben ez a mondat elhagyja a száját, amivel kicsit felidegesít. Úgy csinál, mintha jelentéktelenek lennének az aggodalmaim. Mindig azt hitte, hogy nagyrészt képzelem az egészet, de néhány dolgot egyszerűen nem lehetett letagadni. A kábé tucatszor a kocsim motorháztetőjén hagyott kutyaszar, amikor a suliban parkoltam, csak a jéghegy csúcsa volt.

– Abby, valaki szó szerint fogta a kocsimat, és odaállt vele a szennyvízelvezető terület közepére az iskola mellett. Ahhoz, hogy valaki ekkora pöcs legyen, komoly energiákat kellett mozgósítania. Ez egy jel.

– Igen, tudom. De ebben az iskolában sok a pöcs. Mindenkivel bunkók. – Elgondolkodva bólint, aztán lehajtja a saját tükrét, hogy megigazítsa a vörös rúzsát. Utána hozzám fordul, és felém nyújtja. Összerezzenek, mire vállat von. Abby kétségtelenül gyönyörű. A haja karamellszínű, ami minden nyáron kivilágosodik, a bőre pedig gazdag kakaóbarna. Már nyolcadikban formás idomai voltak, és a bőre hibátlan. Az anyja kis korában bevezette a modellek világába, és mostanában sikerült megszereznie valami nagy reklámszerepet. Munkánként vagy ezer dollárt kap, így a továbbtanulásra gyűjtött pénze az évek alatt a borostyánligás egyetemek magaslatába ugrott. Én mindig is az alteros barátnője voltam, majdnem fekete hajjal, amit néha befonva hordok, mert szó szerint ez az egyetlen frizura, amit meg tudok csinálni. A barátnőm mindig azt mondta, egy szempillantás alatt elcserélné velem a haját és a domborulatait a zöld szememre. Bárcsak létezne ilyen csere. Azonnal beleegyeznék. Élvezze csak a nyurga testet a csontos térddel meg az A kosaras melltartókkal.

– Nézd, mindenki idősebb lett – kezdi, becsukja a tükröt, majd hosszú körmével rámutat az ajtóm kilincsére, jelezve, hogy ideje kiszállnom. Megmarkolom, de képtelen vagyok rávenni magam, hogy kinyissam az ajtót. – Túl sokat időzöl a múltban. Az embereket már nem érdeklik a csínyek meg az olyan gyerekes hülyeségek, mint a haragtartás.

– Mármint a terrorizálás – javítom ki. A haragtartás azt jelentené, hogy valami rosszat tettem, és pontosan tudom, hogy kinek ártottam. Soha nem tudtam semmiről. Csak ott volt az a sok kis dolog, ami mindig a semmiből jött, aztán összegyűlt. Igen, lehet, hogy Abbynek igaza van… a sulink tele van gyerekes diákokkal, akik imádnak poénkodni. Láttam, hogy mások is megszenvedték ezt. De engem teljesen kikészített.

– Jó, terrorizálás. Csak azt mondom, June, hogy idén tizennyolc évesek leszünk… mindannyian. Ezek a fesztelen szabadságunk és fiatalságunk utolsó pillanatai! Most kell buliznunk, egész éjszakára kimaradnunk, és talán még… ó, egek… megbukni egy olyan tantárgyból, ami nem számít a továbbtanulásunknál. És rengeteg fiút kell megcsókolnunk! Tudom, hogy te is szeretnél smárolni a bulikon, June.

Utálom, hogy elpirulok, amikor ugrat. Kizárólag azért szállok ki a kocsiból, hogy elmeneküljek a beszélgetés elől, de ezzel csak halogatom az elkerülhetetlent. Megint vissza fog térni a Lucas Fuller-témára. Folyton nála lyukadunk ki.

Szerelmes vagyok a szomszédomba, mióta csak beköltözött mellénk hatodik elején. Azonnal összebarátkoztunk, bár be kell ismernem, hogy a vonzalmamat nagyban befolyásolták a gödröcskéi és a kék szeme. Az anyukáink felváltva hordtak minket iskolába. Egy csapatban úsztunk. Sok délutánt töltöttünk azzal, hogy ragacsos szőlőízű jégkrémet nyalogattunk a kezünkről, miközben kint ültünk a napsütésben a régi Buick tetején, amit apa a hátsó udvarunkon tárolt. Technikailag Lucas Fullerrel csókolóztam először életemben – egy nyolcadikos fogadás keretein belül történt a sulibuszon, egy kirándulás közben. Csücsörítettük az ajkunkat, semmi nyelv, és tágra nyílt szemmel meredtünk egymásra. De a kínos csók után sem telt el egyetlen nap sem anélkül, hogy ne lógjunk együtt, vagy ne kívánjunk jó éjszakát a másiknak üzenetben. Egyszer rávettem anyát, hogy vigyen el kocsival egy kétórányi távolságra lévő városba, ahol Lucas kilencedikesként focizott egy meccsen, és mindig én kiabáltam a leghangosabban a hazai pályán.

Ám ami ennél is fontosabb, Lucas Fuller volt a lelki társam. Fájdalmasan szégyenlős vagyok, de a közelében soha nem volt ilyen problémám. Egyezséget kötöttünk, hogy soha nem hazudunk egymásnak, és nem fogunk titkolózni a másik előtt.

Hát, ennek az ígéretnek annyi.

A kilencedik utáni nyáron minden megváltozott. Minden – nem mentünk együtt sehova, nem nézett rám, tudomást sem vett a létezésemről. Én hívtam, írtam és egy csomó üzenetet hagytam neki. Amikor átmentem hozzájuk, senki nem nyitott ajtót, még akkor sem, amikor biztos voltam benne, hogy mindannyian a házban tartózkodtak. A szüleim akkortájt váltak el, és a nagymamám beköltözött hozzánk, mert túl beteg lett ahhoz, hogy egyedül éljen. Anya dolgozott, és gondoskodott róla, illetve amikor ő nem ért rá, én vállaltam magamra ezt a feladatot. A hospice jött és ment, a nagymamám holmijait pedig kitettük a felhajtónkra, hogy az emberek átnézhessék őket, és esetleg összegyűjtsünk annyit, amennyiből fedezni tudjuk a temetés költségeit. A világom darabjaira hullott, és a legjobb barátom, az egyetlen személy, aki megesküdött, hogy soha nem fog titkolózni előttem, bár még mindig a szomszédban lakott, fényévnyi távolságra került tőlem. Ekkor kerültem közelebb Abbyhez. Ő is hasonló dolgokon ment keresztül, mint én, ráadásul olyan ember, aki ragaszkodik ahhoz, hogy segítsen a másiknak.

De azt, hogy elrángatott ebbe a buliba, nem igazán segítségként éltem meg. Inkább valamiféle kínzásnak.

– Nézzenek oda! Egy fekete Nissan terepjáró… Ó! FULLER1 rendszámtáblával! – Abby a túlméretezett kerékre mutat, mintha nem tudnám, hogy Lucas kocsijáról beszél.

– Minden buliban ott van, Abs. És nem, nem fogok beszélni vele. Nem mintha fogalma sem lenne róla, hol talál. Ha beszélni akarna velem, mostanra már megtette volna. – A lábamra szegezem a tekintetem, miközben zsebre teszem ökölbe szorított kezemet, és elindulok az aszfalton. Néhány lépés után a bartánőmbe ütközöm, aki megmarkolja a vállamat, és addig ráz, amíg a szemébe nem nézek.

– Talán jobb lenne, ha egyszerűen továbblépnél, és elbeszélgetnél valakivel ma este, a fenébe, rajta kívül bárki mással. – Abby könyörög a tekintetével, hogy értsek vele egyet, és legalább egyetlen estére próbáljak meg átlagos végzős lenni.

– Te valaki más vagy. Veled beszélek – vágom rá. Csak részben viccelek.

Abby ellök, és néhány lépést hátrafelé sétál, kihívóan mered rám, végül sarkon fordul.

– Én olyanra gondoltam, akinek pénisze van. És nem, mielőtt elsütsz egy újabb viccet, nincs egy titokban elrejtve a nadrágomba. – Gyorsabban szedi a lábát, közelebb visz minket a buli bejáratához. Halkan felnevetek, mert ez vicces volt, de amikor megragadja a D’Angelo-ház kilincsét, minden jókedvem elszáll, és felfordul a gyomrom a hányingertől.

– Készen állsz? – kérdezi.

– Nem. – Tátogva közli, hogy „megszívtad”, aztán kinyitja az ajtót.

Két szobából két különböző zene dübörög, az indie punk robaja próbálja elnyomni a csontrepesztő hiphop ütemet. Olyanok üdvözlik bólintva Abbyt, akiket nem is ismerek, aztán engem is, miközben átvágunk a zsúfolt nappalin a konyha felé. Két lány áll egymással szemben a dohányzóasztalnál, ami tele van sörösüvegekkel és elektromos cigivel; azon veszekednek, hogy ki nem tart tiszteletben kit. A nagy hangzavartól csak még inkább el szeretnék menekülni innen. Abby biztos érzékeli, mert megfogja a kezemet, és közelebb húz magához, egészen addig, amíg oda nem érünk egy nyitott ajtóhoz, ami a hátsó udvarba vezet.

– Mondd el még egyszer, hogy miért olyan jó ez – kérem, közel hajolva a füléhez. Még így sem vagyok benne biztos, hogy hall engem.

Lehajol, és kinyit egy piros hűtőtáskát, ami tele van hideg vízzel és olvadó jéggel. Kotorászik benne a kezével, és kivesz két sört.

– Tessék. Egyet meg fogsz inni! – jelenti ki, majd kibontja a dobozt, és a számhoz emeli, mintha kisgyerek lennék, akit meg kell itatni. A fejemet rázva hátrálok egy lépést, de elveszem a kezéből a dobozt.

– Nem szeretem a sört.

– Soha nem próbáltad – vágja rá.

A mini szempárbajunk körülbelül két másodpercig tart, mielőtt beadom a derekam, és belekortyolok. Abby elégedetten elmosolyodik, de amikor hátradönti a fejét, hogy ő is megkóstolja a sajátját, meglocsolom a sörömmel a köveket. A sör undorító.

– Ó, istenem, ez itt…? Nem. Nem lehet! – Anélkül is felismerem Tory D’Angelo hangját, hogy megfordulnék. A jelenléte motivál, hogy még egyet kortyoljak a sörömből; hirtelen megbánom, hogy annyit kiöntöttem belőle. – June Mabee! – Átkarolja a csípőmet, miközben mögém lép. Kiköpöm, ami a számban maradt, és belekönyöklök, hogy eltávolodjak tőle. Nem túl közeli a kapcsolatunk. Sőt, tulajdonképpen az egyetlen interakció kettőnk között az volt, amikor megengedtem, hogy másoljon rólam a természettudományos dolgozatnál kilencedikben. Gyűlölöm, hogy a társasági nyomás hat rám. Jobban jártam volna, ha hagyom, hogy ez a seggfej megbukjon.

– Ó, Mabee bébi, mi a baj? – Részeg, amitől még nagyobb seggfejként viselkedik. Általános iskola óta cikiz a nevemmel. Nagyon vicces.

– Igazad volt, Abby. Mindenki nagyon felnőtt – jegyzem meg, fagyos pillantást vetve a barátnőmre. Szája sarka megrándul, de nem vitatkozik velem. Mondjuk, elég nehéz is lenne, mivel Tory továbbra is ott időzik velünk, megszegve mindenféle szabályt, ami a privát szférára vonatkozik. A legtöbb lány ráhagyja, mert ami a külsejét illeti? Átkozottul közel jár a tökéleteshez. Míg ő büszke rá, az ikertestvére, Hayden szinte semmit sem sejt a kezében lévő hatalomról. Bronzbarna bőr, szögletes állkapocs, világosbarna haj, amitől valamiért mindketten úgy néznek ki, mintha éppen akkor fejezték volna be a kocogást a tengerparton… a D’Angelo fiúk elmehetnének Calvin Klein-modellnek.

– Nincs itt valami gólya, akire rányomulhatsz? – Hála az égnek Abby magabiztosságáért. A barátságunk egyik előnye, hogy ő képes kimondani azokat a dolgokat, amiket én csak szeretnék.

– Még mindig zavar, hogy nem engedtem meg a nyáron, hogy leszopj, Abs? – Konkrétan az arca belső oldalához nyomja a nyelvét, hogy szemléltesse is a bunkó beszólását. Micsoda idióta. Abby a földbe fogja döngölni.

– Nem, inkább… – A barátnőm kivesz egy vékony ropit egy tálból, amit a teraszra tettek nem messze tőlünk, és két ujjal néhány centire emeli Tory arcától. A srác tekintete elködösül, és megrándul az állkapcsa. Bár csak hárman vagyunk szemtanúi az oltásnak, a vicc célba ér, és kínos helyzetbe kerül. Bárcsak elcserélhetném a zöld szememet erre a képességre.

– Gyere, June. Úgy látom, a népszerű banda ott van – mondja a barátnőm. Szándékosan nem foglalkozik a faképnél hagyott, dühöngő bikával, hanem összefonja a kezünket, és végighúz a teraszon.

– Valószínűleg az egész estére rosszul fog emlékezni, és azt hiszi majd, hogy én mondtam mindent. – Fellépek egy fahasábra, és felhúzom magam, hogy leüljek a korlátra. Abby követi a példámat, de ő lovaglóülésben ül rá, szemben velem.

– Jó. Akkor legalább elterjed a hír, hogy nem viseled el a szemétládák piszkálását – jelenti ki, miközben előveszi a telefonját a táskájából, amit a vállán átvetve hord. Felemeli, mielőtt tiltakozhatnék, és készít egy fényképet.

– Miért? Miért csinálod mindig ezt? Biztos tele vagy olyan fényképekkel, amiken hülyén nézek ki – tiltakozom. De kicsit elkezdek nevetni is.

– Ha nem űzné el ilyen eredményesen a rosszkedvedet, nem csinálnám. – Készít még egy felvételt, mielőtt visszateszi a telefont a táskájába.

Az, hogy több száz ilyen képe van, kicsit idegesít. Mert ez azt jelenti, hogy több százszor volt rossz kedvem. Azért kellett visszajönnöm az állami középiskolába, mert már nem engedhettük meg magunknak, hogy a Montessoriba járjak, szóval ez azt jelentheti, hogy kicsit változtathatok magamon. Lehet, hogy Abbynek igaza van, és mindannyian idősebbek vagyunk… egyikünk sem ugyanaz az ember, aki két évvel ezelőtt volt. Én sem vagyok ugyanaz. Legalábbis nem kell annak lennem.

– Sajnálom. – Félig kiabálom a barátnőmnek, mert a zene miatt nehezen halljuk egymást. Valószínűleg nem lesz több lehetőségem elnézést kérni tőle, szóval muszáj, hogy ezt meghallja.

Lassan elmosolyodik, és megrebbenti sűrű, fekete szempilláit, mielőtt előrehajol, hogy gyengéden meglökje a vállamat.

– Ó, June! Elérzékenyültél. – Tettetett szégyennel hunyom be a szememet. – Bocsánatkérés elfogadva. Nem vagyok benne biztos, hogy miért kérsz elnézést, de megjegyzem, és beváltom, amikor úgy érzem, szükség van rá – árulja el.

– Oké. – Nevetve nyitom ki a szemem, ahogy a barátnőm ismét hátradönti a fejét, és megissza a sörét. Miután végez, előrehajol, tudni akarja, mennyi pia van még az én sörösdobozomban. Szinte félig van, még úgy is, hogy kiöntöttem belőle valamennyit, ezért vonakodva odaadom neki.

Gyanakodva néz rám.

– Az egyikünknek haza kell vezetnie. Hadd vezessek én, oké? Egyébként sem szeretem a sört. – Farkasszemet nézek vele, miközben mindketten a sört szorongatjuk. Még nem fogadta el teljesen a javaslatomat, ezért nem engedem el. – Abby, esküszöm. Maradni fogok, és jól érzem majd magam, csak nem sörrel, oké? – Kissé összehúzza a szemét. Nem veszi be, amit mondok. – Mit szólsz ehhez? Bármit is játszanak ott bent a kanapékon – valami hülyeséget, amit más körülmények között kigúnyolnék –, te elveszed a sörömet, én pedig beszállok a játékba. – Abban a pillanatban megbánom az ajánlatomat, ahogy a sörösdoboz kicsúszik a kezemből. Abby szinte a felét megissza, mielőtt megtörli az állát a karjával, és feláll a teraszon.

Basszus. Beszállunk egy partijátékba.

– Hát, rendben – mondja, összefűzi az ujjainkat, és addig húz előre, amíg elvesztem a csatát, és talpra állok.

Nem akarok úgy kinézni, mint akit belerángattak – bár szó szerint ez történik –, ezért átkarolom a barátnőmet, és rámosolygok. Nem győzöm meg. Nevetve hátrahajtja a fejét, de hagyja, hogy megőrizzem a magabiztosságomat, miközben besétálunk a házba. A hatalmas kanapénál az emberek dobókockákat dobálnak a dohányzóasztalon, és kis papírcetliket húznak ki egy tálból attól függően, milyen számot dobtak. Abbyvel letérdelünk a padlóra a többiek mögé.

– Nem én vagyok a következő. Te jössz! – A lány, akiről nem tudom, hogy kicsoda, de ismerősnek tűnik, játékosan meglök egy másik ismerős lányt. Az ideges kuncogásuk közepette az, amelyik a dobókockát fogja, rám pillant.

– Új lány! Te jössz. – Hányinger mardossa a torkomat.

– Ó, nem. – Felemelem a tenyerem és megrázom a fejem, mintha csak az előételt utasítanám vissza.

– Szégyenlős. De beszáll. Mi a játék? – Abby elveszi a dobókockákat, és a tenyerembe teszi őket, amihez fel kell emelnie a kezemet a szőnyegről, és szétfeszíteni az ökölbe szorított ujjaimat.

Elkerekedett szemmel meredek rá, és visszatartom a lélegzetem, de ő nem foglalkozik vele.

– Megígérted – mondja, és felmutatja a maradék sört, amit aztán egy elégedett sóhajjal lehúz.

Mély levegőt veszek, miközben a lány, aki rám mutatott, elmagyarázza a szabályokat.

– Dobsz egy számot, és annyi cetlit húzol, amennyit dobtál.

– Szóval lehet, hogy tizenkét kihívást kell teljesítenem? – kérdezem, mintha komolyan fontolóra venném, hogy eldobom a két dobókockát.

– Ó, istenem, dehogy! Kihúzod őket, aztán az utolsó, aki teljesített egyet, kiválasztja, hogy neked mit kell csinálod. Például Naomi azt választotta, hogy be kellett sétálnom a konyhába, majd vissza ide, a melltartójában!

Ez a játék hihetetlenül összetettnek hangzik ahhoz képest, ami: mersz vagy felelsz, mínusz a felelet. Szeretném indítványozni, hogy tegyük vissza a kérdéseket, de csak azért, mert fájdalmasan unalmas vagyok.

– Szóval, ki választhatja ki a feladatomat? – Még mindig úgy csinálok, mintha tényleg azt tervezném, hogy beszállok a játékba.

– Én. – Felismerem a hangot, anélkül, hogy felé fordulnék. Nem sok embert ismerek ebben a buliban, de ez a hang egy olyan személyé, akit túlságosan is jól ismerek. Ava Pryor legalább annyi ideje gyűlöl, amennyi ideje Lucas Fullert szeretem. A legszívesebben őt hibáztatnám minden béna viccért, amit tizedikesként el kellett szenvednem, de a nyílt terrorizálás nem az ő stílusa. Ő inkább a „megsemmisít a tekintetével” típusú lány, akinek mindig sikerül elérnie, hogy az ember egy pillanat alatt jelentéktelennek érezze magát. Hátrapillantok a vállam fölött, és már látom is azt a bizonyos tekintet, ami csak arra vár, hogy a földbe döngölje az egyébként is nagyon alacsony önbecsülésemet.

– Lola volt az utolsó – szólal meg a lány, akit Naomiként azonosítottam.

– Azért, mert nekem újra kellett töltenem a poharamat. Csússz arrébb. – Ava csettint az ujjával, és a lányok arrébb másznak, hogy helyet csináljanak neki a kanapé közepén. Közém és Abby közé lép, miközben elindul, hogy leüljön.

– Ezt nem csinálom – motyogom a barátnőmnek. De ő már elvette tőlem a dobókockákat, és ledobta őket az asztalra.

– Ideje, hogy megmutasd a tökeidet, és kiállj magadért. – A szemébe nézek, próbálom kikönyörögni magam ebből a helyzetből; némán kérlelem, hogy vegye át a helyemet, de ő oldalra dönti a fejét, így tudom, hogy kénytelen leszek kiállni ezt a tűzpróbát.

– Négy – szólal meg Ava csalódottan, amiért ilyen alacsony számot gurítottam.

– Oké, szóval csak… – Kinyújtom a kezem a tálért, amit Ava felém dönt a fehér teniszcipőjével.

Odahúzom magamhoz, és feltúrom a tartalmát abban a reményben, hátha találok valami nyomot az ügyetlenül összehajtogatott cetliken, de semmi értelme. Nem számít, milyen mélyen nyúlok bele a tálba. Végül kiválasztok négyet a halom tetejéről, és ledobom őket az asztalra, miközben a sarkamra ülök.

– Lássuk csak – kezdi Ava előrehajolva, és összedörzsöli a tenyerét. Izzadok, miközben figyelem, ahogy aprólékos mozdulatokkal kihajtogatja az első cetlit, és elolvassa a ráírt mondatot. Az ujja köré tekeri az egyik platinaszőke hajtincsét, miközben a szája együtt mozog az olvasott szavakkal. Feszülten figyelem az arckifejezését, próbálom leolvasni a szájáról, mi állhat a papíron. Miután végez, megrebbenti fekete műszempilláit, és rám néz. Féloldalas mosolyra görbül a szája.

– Ez lesz az. – Ledobja az asztalra, de mielőtt megfoghatnám, Abby megelőz.

– Még nem olvastad el az összeset – mondja a barátnőm a papírra pillantva, és halkan kuncog.

– Nem kell. Ez a nyerő. – Ava hátradől a túlméretezett kanapén, keresztbe teszi a karját és a lábát.

– Félsz a sötétben? Vagy a pókoktól? – Abby felém nyújtja a papírcetlit. Elveszem, és elolvasom, mi van ráírva.

Tölts öt percet a sötét garázsban.

– Ó, nem igazán… azt hiszem. – Úgy érzem, van itt valami csavar, ezért nem fogom elbízni magam. Tuti, hogy van valami átverés. Biztos vagyok benne.

– Jó, akkor csak úgy repül majd az idő – jegyzi meg Ava egy rosszindulatú vigyorral az arcán. A sötét folyosóra pillant mögöttem, oda, ahol sejtéseim szerint a garázs ajtaja van.

– Most? – Ez hülyén hangzott. Persze hogy most.

– Aha – válaszolja, és ugyanúgy csettintett nekem, ahogy a lányoknak is, amikor helyet kért magának a kanapén. Ava egy sztereotípia. A ribanc sztereotípiája.

– Rendben – mondom sóhajtva. Talpra állok, felhúzom kicsit a nadrágomat, és úgy érzem, mintha a felsőm egy átkozott haspóló lenne.

– Ez az, csajszi – biztat Abby, és rácsap a fenekemre, pont mielőtt elindulok a garázs felé. Naomi a sarkamban van, valószínűleg azért, hogy bezárja mögöttem az ajtót. Vajon eljut valamelyikük agyáig, hogy meg tudom nyomni a nyitógombot belülről?

A menekülési terv akkor jut az eszembe, amikor kinyitom az ajtót, de rögtön pánik és rettegés veszi át a helyét, ami olyan mérgező, hogy megbicsaklik tőle a térdem. Naomi belök az ajtón, és becsapja mögöttem. A zár kattan, és Lucas néz farkasszemet velem. Egy összecsukható széken ül, a telefonjával a kezében.

– Ó, bassza meg! – Süt a hangjából a megvetés, miközben minden elsötétül körülöttünk. Ez volt a csapda. Öt perc a sötétben, bezárva a garázsban, de nem egyedül.

Lucas Fullerrel.

Megpördülök, ráteszem a tenyerem a falra, és elkezdek tapogatózni, hátha megtalálom a kapcsolót vagy a garázsnyitó gombot. Valami megszúrja a kezemet, ahogy közelebb csúsztatom az ajtóhoz.

– Basszus! – motyogom az orrom alatt, és megtapogatom a bőrömet. Nedves. Valami megvágott. A telefonom a hátsó zsebemben van, így szerencsétlenkedve előveszem a másik kezemmel, de kicsúszik a markomból, és a lábam mellé esik. A legszívesebben elsírnám magam. Ugyanakkor szét is vernék valamit.

Épp le akarok guggolni, amikor egy telefon megvilágítja a padlót a lábam előtt. Felpillantok, és összehúzott szemmel meredek Lucas mobiljára.

– Kösz – szólalok meg. Megszégyenítve érzem magam. A telefonom az egyik kocsi alá csúszott. Leguggolok, és kinyújtom a kezem, amíg el nem érem, hogy közelebb húzzam magamhoz. A garázs ismét elsötétül.

Megnyomom a telefonom képernyőjét abban a reményben, hogy még működik, aztán visszafektetem a lábamra. Ezt a szánalmas testhelyzetet veszem fel a hátralévő négy percre, amit még idebent kell töltenem. A telefonom képernyőjének nagy része pókhálósra tört, és az egyik sarkából mintha hiányozna egy darab. Amilyen szerencsém van, biztos, hogy meg fogom vele vágni az ujjamat… megint.

A fémszék, amin Lucas ült, nyikorog, ezért felpillantok, hátha látom a padlóról. A sziluettjét ki tudom venni. Hosszú karajait felemelte, és lefogadom, ha felugrana egy kicsit, az ujjai a plafont súrolnák. Pólót és farmernadrágot visel, a flanelingjét a derekára kötötte. Túl sötét van, csak a telefonommal tudok világítani, így nem tudom megmondani, hogy rám néz-e, vagy sem, sőt abban sem vagyok biztos, hogy melyiket szeretném jobban.

Ahogy a lába távolabb csúszik, engedem, hogy a testem ellazuljon az ülő pozíciómban, és törökülésbe helyezkedem. Az ölemben tartom a törött telefonomat, az ujjaim száguldoznak a képernyőn, csupa nagybetűs káromkodást küldök Abbynek. Az egyik kocsi belső világítása felkapcsolódik a jobbomon, és a szemem sarkából észreveszem, hogy Lucas hajol be az ajtaján. Megnyom egy gombot a visszapillantó tükör közelében, és a garázs ajtaja felemelkedik.

Felállok, hogy leporoljam a térdemet meg a fenekemet, és épp időben dobom hátra a hajamat, hogy szemtől szemben találjam magam a kínzó fájdalom forrásával, akit néha kiszúrok a hálószobám ablakából. A kék szempár úgy ragyog, mint a zafír, még a tompa fényben is, de a kisfiús gödröcskéket felváltották a szögletes vonások és az érzelemmentes vonallá préselt ajkak. Lucas mindig is magasabb volt nálam nyolc-tíz centivel, de ez a különbség most még többnek tűnik, ahogy engem bámul.

– Nem tudtam, hogy idebent vagy. – Basszus, két éve nem beszéltem vele, és ezek az első szavak, amik elhagyják a számat. Szánalmas bocsánatkérés pusztán azért, mert egyszerre vagyok vele a garázsban. Megmozdítom a vállamat, és kényszeredetten kihúzom magam, hogy magasabbnak tűnjek. Lucas oldalra dönti a fejét, felemeli a kezét, és kinyújtja felém a garázsnyitót. Elveszem, bár utálom, hogy ezt csinálom. Nem így kellett volna zajlania a beszélgetésünknek. Neki kellett volna bocsánatot kérnie tőlem, nem pedig fordítva. Virágot kellene hoznia nekem, nem valami összeragasztott garázsnyitót az egyik seggfej barátja kocsijából.

– Mondd meg Avának, mekkora szemét. – Nem várja meg a válaszomat, sarkon fordul, és zsebre dugott kézzel, hosszú léptekkel kiviharzik a garázsból. A gyors lépteit látva nem nehéz kitalálni, mennyire szeretne elmenekülni a közelemből.

Kicsit több mint egy percet kell még idebent töltenem, feltéve, hogy ezek a seggfejek tartják magukat a saját ostoba szabályaikhoz. Mire Lucas eltűnik a bokrok mögött a hosszú felhajtó végén, eldöntöm, hogy megfogadom a tanácsát. A garázsnyitóval a kezemben ugyanott távozom, ahol ő, majd besétálok a házba a bejárati ajtón keresztül, és a könyökömmel török utat magamnak a vendégek között. Bedobom a garázsnyitót a kihívásokat tartalmazó tálba, és a pletykálkodás, ami valószínűleg a kanapén zajlik, azonnal elnémul. Érzem, hogy a legjobb barátnőm engem figyel, pedig nem is nézek rá. A jéghercegnőre szegezem a tekintetem, aki előrehajol, és a térdére fekteti a kezét, mintha valami úrhölgy lenne.

– Szemét vagy, Ava. – Egy pillanatig farkasszemet nézek vele, csak addig, amíg meg nem érti, hogy komolyan gondolom, amit mondok, és hogy többé nem félek a véleményétől. Fogalmam sincs, miért utál ennyire, de tuti, hogy nem én tehetek róla. Ha továbbra is fenn akarja tartani ezt az ellenséges viszonyt, az az ő baja.

A padlón ülő legjobb barátnőmre pillantok, aki helyeslően vigyorog, és ebből két dologra is következtetek: az egyik, hogy halálian szórakozott rajtam az előbb; és kettő, piros pontot kapok az este miatt.

– Gyerekes ez a játék. Legközelebb én választok játékot a bulira, hölgyeim, és tényleg jól foguk szórakozni. – Abby rákacsint Avára, ahogy talpra áll, és átsétál a lányok között, akik még mindig körbeveszik a területet. A zsebébe nyúl, majd a kezembe adja a kocsikulcsot, aztán belém karol, miközben hátat fordítunk a tanév első drámájának.

Egy szót sem szólok, és ő sem kérdezősködik, miközben az utcán sorakozó autók mellett sétálunk. Egy másodperccel azelőtt veszem észre, hogy Lucas kocsija még itt van, mielőtt felkapcsolja a fényszórót, és a motor dübörögve életre kel.

– Úgy látszik, más is unalmasnak tartotta a bulit – jegyzi meg a barátnőm. És mivel ő a biztos pont az életemben, és mert nem szoktam hazudni neki, mindent elmesélek.

– Ott volt a garázsban. Ő is szemét. – Az utolsó mondatot addig tartogatom, amíg el nem sétálunk a leengedett ablaka mellett. Rápillantok, miután a szavak elhagyják a számat, és a tekintetünk egy futó pillanatra találkozik. Amikor Abbyvel autónyi távolságra kerülünk tőle, csikorgó kerekekkel elhajt.

– Nocsak, ez egy új June Mabee – szólal meg a legjobb barátnőm, és a csípőjével meglöki az enyémet. Kényszeredetten felnevetek, majd feszülten elmosolyodom, de ez gyorsan leolvad az arcomról, amikor elengedjük egymást, és Abby odalép az anyósülés felőli ajtóhoz.

Persze, büszke vagyok arra, amit tettem. De ez még nem jelenti azt, hogy nem kívánom átkozottul, bár meg se történt volna ez az este.

2.

Úgy tűnik, azon kívül is nevet szereztem magamnak, hogy én vagyok „a lány, aki Fullerék mellett lakik”. Általában így szoktak nevezni, főleg azok a lányok, akik már általános óta bele vannak zúgva Lucasba. A rajongói néhányszor megpróbáltak összebarátkozni velem, hogy meghívassák magukat egy ottalvós buliba, mert az ablakomon keresztül akarták őt bámulni.

Mindig nagyot koppantak. Senkit nem szoktam áthívni éjszakára Abbyn kívül, ő pedig nem számít, mert olyan, mintha családtag lenne. Ez anya szabálya. Furán áll ahhoz, hogy idegenek legyenek a házunkban. Főleg azóta, hogy apa elment. Azt hiszem, mindenkit nagyon megbízhatatlannak tart. Gondolom, én is.

Azon töprengek, vajon hány ottalvós buliba fognak meghívni most, hogy én lettem „a lány, aki beszólt Ava Pryornak”. Ezzel talán mindenkit elijesztettem. Bár az alapján, hogy most nem csupán egy, hanem három másik emberrel sétálok végig az iskola folyosóján, nem tagadhatom, hogy a beszólásomnak volt valamiféle jótékony hatása.

– Szóval, honnan költöztél ide? – kérdezi Naomi, az első barátom a buliból.

Abby olyan hangosan nevet, hogy kiköpi a jeges lattéját. Az anyja egy kávézót üzemeltet, ezért minden reggelt ott indítunk. Még amikor másik iskolába jártam is, mindketten harminc perccel korábban felkeltünk, hogy megigyunk egy kávét, és beszélgessünk.

– Negyedikes korotok óta ismeritek egymást, mióta te ideköltöztél, Naomi – mondja Abby. Mosolyogva egymásra pillantunk, miközben Naominak szó szerint a földbe gyökerezik a lába.

– Kilencedikben ugyanaz volt az osztálytermünk – teszem hozzá vigyorogva. Vállat vonok, de az az igazság, hogy ez csak tegnap este jutott eszembe, amikor mindkettőjüket megkerestem az évkönyvben.

– Én felismertem – dicsekszik Lola, és hátrahajtja a fejét, miközben beönti a szájába a müzliszelet morzsáit. Nehéz eldönteni, hogy blöfföl vagy sem. Lolában van egy adag magabiztos beképzeltség, a szimpatikus fajtából. Még nem ismerem elég jól, de amikor eljutunk odáig, meg fogom neki mondani, hogy úgy néz ki, mint az a lány a Spinédzserekből.

– Be kell mennem a titkárságra – jelentem be, amikor megszólal az első csengő. Elfogadom a szerencsétlen, féloldalas ölelést Abbytől. Ma nagyon közel jár ahhoz, hogy megszegje a házirendet az öltözködésével. Nem annyira a rövidnadrágja hosszáról van szó, mint inkább arról, hogy mi van a felsőjére írva. Biztos vagyok benne, hogy csak mert az U-t csillag helyettesíti az F és a CK között, nem fogja megúszni.

– Egyszerre van ebédszünetünk, úgyhogy foglalok asztalt – kiabálja Naomi a folyosót elözönlő emberek feje fölött. Kábé százötvenöt centi lehet, de az alacsony termetét jó nagy hangerővel ellensúlyozza.

Kicsit feldob, hogy sikerül úgy kezdenem a középiskola utolsó évét, hogy konkrét terveim vannak az ebédszünetre, nem pedig céltalanul bolyongok majd az asztalok között a tálcámmal a kezemben. Nagy lendülettel megtolom az ajtót, és nem veszem észre, hogy a túloldalról valaki kifelé igyekszik. Ha nem üveg lenne, lehet, hogy sokkal erősebben lököm meg, de meglátom Lucas ismerős, mélykék pamutból készült, fehér bőrujjú dzsekijét, ami olyan, mintha valaki villogó stoptáblát tolt volna az orrom alá.

– Bocsi. – A fenébe! Már megint bocsánatot kértem.

Hátralépek, hogy elengedjem, ám legnagyobb meglepetésemre ő is ugyanezt teszi. Észreveszem, hogy szórakozottan megrándul a szája sarka. Nem pont nevetés, de határozottan fényévekre van a vicsortól, amit tegnap este kaptam.

Nem akarom, hogy meggondolja magát, ezért előretolom az ajtót, és belépek rajta. Kinyújtja a kezét, hogy átvegye az ajtó súlyát, pont akkor, amikor én elengedem, így az ujjai súrolják a kézfejemet. Nem több véletlen balesetnél, de látom rajta az enyhe undort, amikor megtörténik. Azonban rám éppen ellenkező hatással van. Elpirulok az adrenalintól és a rég elvesztett szeretettől. Meg mernék esküdni, hogy megvágott, olyan erős érzések maradtak az érintése után a bőrömön.

– June! – Maggie Williams együtt járt középiskolába az anyámmal. Ironikus módon nem itt, hanem Fort Wayne-ben. Anya meg ő inkább csak a Facebookon barátok, semmint igaziból, de Maggie mindig kedves volt hozzám. Ráadásul mindig jó egy ismerős arccal találkozni a titkárságon.

– Lucas! Várj! – kiáltja, mielőtt becsukódna mögötte az üvegajtó. Gyorsan megfordulok, hogy lássam, hallotta-e, remélve, hogy sikerül megszöknie, mielőtt Maggie valami kínosat mond, például emlékezteti arra, ki vagyok, annak ellenére, hogy egymás mellett lakunk. Azonban Lucas jó tanuló, jól nevelt énje nyeri a csatát, így megfordul, hogy a résre nyitott ajtóban meghallgassa.

– El tudnád kísérni June-t az első órára? Egy csoportba kerültetek.

Biztos vagyok benne, hogy Lucassal mindketten hányingerrel küzdünk. Terhes csönd telepszik ránk. A levegő olyan sokáig marad feszült, hogy Maggie mérgesen pislant kettőt, és megrázza a papírt, amit felém nyújt. Az apró mozdulatra már reagálok, és elveszem a kezéből az órarendemet.

– Persze – válaszolja Lucas, felvillantva a tipikus feszült mosolyát. Elég jól ismerem ahhoz, hogy tudjam, ezt akkor szokta csinálni, amikor kényszerből viselkedik kedvesen. Ugyanilyen arcot vágott, amikor Tory D’Angelo megnyerte a Legértékesebb Játékos díját nyolcadikban a focibanketten, és akkor is, amikor a szülei három évvel ezelőtt közölték vele, hogy szilveszterkor a Yosemite Nemzeti Parkban fognak kempingezni hármasban. Most is ugyanúgy összepréseli az ajkait, és abban a pillanatban le fog olvadni az arcáról a kényszeredett mosoly, hogy kimegyünk a folyosóra.

– Szólj, ha valamire szükséged van, kedves! – Maggie választ sem várva felveszi a csörgő telefont, és a vállával a füléhez szorítja a készüléket, miközben a másikba egy tollat fog. Nem mintha megkérhetném, hogy tekerje vissza az időt, és ne említse Lucasnak, hogy kísérjen el órára, de talán, ha nem lenne elhavazva a munkával, feltehetnék még neki egy-két kérdést, hogy húzzam az időt, és Lucasnak legyen ideje meglépni.

Bár, gondolom, így is elég ügyesen tud menekülni. Nekem kettőt kell lépnem minden lépésénél ahhoz, hogy tartsam vele a tempót. Nem vagyok sokkal alacsonyabb nála, szóval tudom, hogy szándékosan siet. Az első óránk fizika a legmesszebbi épületben, ami azt jelenti, hogy: – Megizzadok, és nem fogok levegőt kapni, mire a terembe érünk.

Basszus. Ezt hangosan kimondtam.

– Nem az én bajom – veti oda Lucas a válla fölött. A karját úgy lengeti, mintha gyorsgyalogló lenne. Kilöki az A épület dupla szárnyú ajtaját, épp csak annyi időm van, hogy gyorsan beugorjak mögötte, mielőtt visszacsukódik. Valószínűleg azt remélte, hogy az ajtó a vállamra csapódik. Csak a dzsekije ujjára tudok figyelni, meg arra, hogy kicsit meleg lehet most, hogy az épületen kívül vagyunk.

– Tudod, vagy huszonhét fok van, és párás a levegő – szólalok meg, de szerencsére sikerül visszafognom magam, nehogy véletlenül piszkálni kezdjem a hülye dzsekije miatt. Azt is gondolom, hogy cuki benne, ami rohadtul összezavar. Fizikailag és érzelmileg is kimelegszem, és a dzsekin akarom levezetni a frusztrációmat, meg az egón, amit képvisel.

Nem válaszol, és valószínűleg így a legjobb. Ráadásul vagy én vagyok gyorsabb, vagy ő lassított le, mert csökken a kettőnk között lévő távolság. Diákok rohannak el mellettünk, valószínűleg elfoglalják az összes helyet az osztályteremben, ami még mindig jó négyszáz méterre van tőlünk. Szinte szinkronban vagyok a lépteivel, amikor felém fordul, és megáll a járda közepén.

– Tudod, nem kell ezt csinálnunk. – Rám mutat, majd magára. Fogalmam sincs, mire akar kilyukadni, és ez az arckifejezésemen is tükröződhet, mert magyarázni kezd. – Nem kell úgy tennünk, mintha lenne köztünk valamiféle kapcsolat, vagy ilyen baromságok. Neked is megvan a saját életed, meg nekem is, amit itt felépítettem. Csak járj be az óráidra, lógj együtt a barátnőddel, legyél kitűnő tanuló, vagy amit akarsz.

– Barátaimmal – szólok közbe.

Vállat von, és mérgesen összeráncolja a homlokát.

– Azt mondtad, lógjak együtt a barátnőmmel, de vannak barátaim, Lucas. Többes számban. – Te is egy voltál közülük.

– Persze. Csak… – Elhallgat, és megfeszül az állkapcsa, mint akkor, amikor ideges. Annyi apró rezdülése égett bele az agyamba. Megrázza a fejét, majd felpillant, mély levegőt vesz, a válla gyorsan emelkedik és süllyed. Leveszi a tekintetét az égboltról, majd ismét rám pillant. – Csak azt mondom, hogy már nem igazán ismerjük egymást. Ennyi.

Megfordul, folytatja az útját a járdán, de már nem foglalkozom azzal, hogy lépést tartsak vele. Hagyom, hogy jóval előttem sétáljon, elég messze ahhoz, hogy az épület ajtaja becsukódjon mögötte, miközben nekem még jó néhány lépést kell megtennem, hogy elérjek odáig. Előreengedem, arra az esetre, ha sírnom kellene, de igazából csak mérges vagyok. A tudattól, hogy görcsbe rándult a gyomrom, legszívesebben sikítanék. Ráteszem a kezem a dupla szárnyú ajtó kilincsére, de nem nyitom ki rögtön, előtte megnézem a tükörképemet a sötétített üvegben. Nem akarok úgy kinézni, ahogy érzem magam. Bár nem igazán ismerem az ide járó embereket, ők tudnak rólam annyit, hogy emlékezzenek, mennyire bele voltam zúgva a srácba, aki az előbb sétált be a fizikaterembe. Már így is szaladok utána. Nem kell még zaklatottnak is látszanom.

Nagyot sóhajtva kinyitom az ajtót, és halkan besurranok. A csengő már megszólalt, a terem ajtaja csukva. Mivel új diák vagyok, nem számít, ha kések, ezért nem rohanok. A lépéseim rövidek, jóval rövidebbek, mint az udvaron voltak. Akár arra is használhatom ezt az időt, hogy lehiggadjak. Hagytam, hogy Abby rábeszéljen, ma hagyjam leengedve a hajamat. Mintha egy nedves, meleg takaró lenne a vállamon és a hátamon, és biztos vagyok benne, hogy a hajvasalóval elért szögegyenes tincsek már tönkrementek. Nem göndör a hajam, ám nem is tökéletesen egyenes. Inkább zilált, de nem úgy, mint a szupermodelleké.

Az osztályterem ajtaja könnyen kinyílik, szerencsére sikerül megragadnom a kilincset, mielőtt a falhoz csapódna. Ennek ellenére majdnem mindenki rám figyel. A tanárra szegezem a tekintetem. Egy idősebb férfi olyan ingben, amit az apám viselt mindig – pólóing, egyetlen mellzsebbel. Ma éppen narancssárga. Élénk narancssárga. Azon töprengek, vajon a többi ruhája hogy néz ki.

– Elnézést. Új vagyok, be kellett mennem a titkárságra – magyarázom, és ezzel eltüntetem a mérges tekintetet az arcáról. Nem volt itt, amikor kilencedikes voltam. Az összes tanárt ismerem, annak ellenére, hogy a diákok közül talán csak hatot.

– Á, igen! Miss Mabee. – A néhány kuncogást béna kamuköhögésekkel próbálják álcázni. A korombeliek nagyon viccesek tudnak lenni. A tanár elveszi a papíromat, és feltolja a szemüvegét az orrán. A haját oldalra fésülte, és a zselé, amivel jobbról balra igazította a haját, még friss. Fénylik.

– Remélem, nem bánja, ha az első sorba kell ülnie – szólal meg, aztán lehajol az asztalához, hogy aláírja a papírt. A tolla hegyével az osztályterem egyetlen szabad helyére mutat. De én ezt már korábban észrevettem. És a magas, mérges sportolót is, aki mögötte ül. – Parancsoljon – mondja a tanár, ahogy visszaadja a papíromat. Inkább a nevére szegezem a tekintetem, nem pedig az asztalra, ahova leülök. Nem mutatkozott be, amikor megérkeztem, így a kiejtése rejtély a számomra… Slatvka.

A székemen ülve előrehajolok, és rákönyöklök a padra, nehogy a hajam összegabalyodjon valamivel, ami Lucasé. Annyira megszállottan félek ettől, hogy hátranyúlok, és a jobb vállamra húzom a hajamat, majd összefogom a rotringommal, és úgy lengetem, mint egy elszabadult hintát.

– Ó, istenem – suttogom, ahogy a ceruza kicsúszik belőle, és hátragurul a padlón. Beletúrok a most már kócos hajamba, és kisimítom a vállamon, mielőtt oldalra hajolok, és lebukom a székemen, hogy megpróbáljam elérni. A tanár éppen a táblára írja azokat a dolgokat, amiket be kell szereznünk a félévben, aztán ki fogja osztani a tanmenetet, ami azt jelenti, hogy körülbelül három másodpercem van, mielőtt megfordul, és észreveszi a tornamutatványomat. Az osztály többi tagja már így is élvezettel figyeli az előadást. Majdnem kiesem a helyemről, a fejem gyakorlatilag Lucas asztalán fekszik mögöttem, miközben a kezemmel hadonászok, és kétségbeesetten próbálok a padlón tapogatózni, de az ujjaim csak a levegőt érik.

Lucas felnyög, és megpöcköli a fejemet.

– Ülj fel – mondja, miközben kihajol jobbra, és egyszerűen felveszi a ceruzámat. Csak annyira fordulok oldalra, hogy rá tudjak nézni, és elvegyem tőle. Nem engedi el azonnal, két-három másodpercig még fogja, hogy megbizonyosodjon róla, eléggé égek a rám szegeződő tekintetek kereszttüzében. Irritál, ezért ahelyett, hogy megköszönném neki, ahogy terveztem, valami egészen más hagyja el a számat:

– Hamarabb is felvehetted volna. – Csúnyán nézek rá, ő pedig elengedi a rotringot, kihúzza belőle a radírt, és visszadobja a padlóra, ahol jó pár méterre pattog tőlem. Halkan felnevetek, aztán még egyszer, utoljára! felé fordulok: – Még jó, hogy nem szoktam hibázni – jelentem ki farkasszemet nézve vele, aztán előrefordulva megköszönöm Mr. Slatvkának a kiosztott tanmenetet.

Elfoglalom magam azzal, hogy lemásolom a táblára írt tanszerlistát, amiket ma akarok megvenni, és elégedett vagyok magammal amiatt, ahogy ezt a helyzetet kezeltem. Amikor a tanárunk a terem hátuljába ér, Lucas előrehajol, a könyökére támaszkodik, és olyan közel teszi a száját a nyakamhoz, hogy meleg lélegzete a bőrömet bizsergeti.

– June – kezdi a nevemet suttogva. A hangja és a csiklandozó érzés miatt abbahagyom az írást, és arra figyelek, hogy az egész testem libabőrös lesz. Pislogva meredek a lapomra nyomtatott szavakra. – Fogalmad sincs, milyen messze vagy a tökéletestől.