„A különbözőségben egyenlőség van”
Garry Hop

1.

A varázstükör

Alchemical Herba

Orvosságok könyve

36. oldal

A tiszta gondolat minden fájdalmat legyőz.

Ahol megérintjük a felhőket, ott visszatükröződik
az igazság.

Használd a kezed és a szíved, csak így hallhatod meg

a virágok és levelek hangját.

Végezetül mondj köszönetet a varázserejű állatoknak,

akik elkísérnek az utadon.

Bandeo Gropius,

az Ambrózia-sziget sámánja

A háromtorkú ágyúk egészen hajnalig dörögtek. Vakító villanások homályosították el a csillagok fényét, és tűzcsóvák festették vörösre az eget. Az éjszaka félelemben telt.

Garry Hop egy régi takaró alatt kuporgott a fotelben, és a kis konyhaablakon át az utcát figyelte.

Úrrá lett rajta a kétségbeesés, érezte, hogy akarata ellenére szinte belélegzi.

Kezében egy már ránézésre is réginek és értékesnek látszó könyvet szorongatott, az Alchemical Herbát. A művet mélyreható alapossággal írta meg a szerző, Bandeo Gropius, az öreg sámán, akiről már oly sokat hallott. A könyv borítója a manduliusfa kérgéből készült, melynek erőteljes, csípős illata úgy hatott, mint egy megkönnyebbülést hozó szélfuvallat.

Garry tudta, hogy nem olvashatja el a könyvet. Nem szabad megtennie, mégis kinyitotta. A félelem ellenére, melyet az ellenséges haderő újabb rohama keltett benne, megpróbált az olvasásra koncentrálni.

A fogyatkozóban lévő gyertya lángja megvilágította nagy, csillogó, fekete szemét, mely tele volt könnyel. Visszafojtotta a sírást. Másképpen kell utat találnia haragjának.

Villámgyorsan pörgette ujjai között a finom, érdes felületű szénapapír-lapokat egészen a 111. oldalig. A 112.-en a Codex Naturae cím alatt betű- és számkombinációk és titokzatos jelek sorakoztak. A legfurcsább azonban az volt, hogy nem lehetett továbblapozni, a következő lapok ugyanis összetapadtak.

Garry talán szét tudta volna választani, hogy lássa, ott is folytatódnak-e a számsorok, erős kísértést érzett, hogy megtegye, de végül ellenállt. Az édesanyja, aki magától Gropiustól kapta a könyvet, keményen megbüntette volna érte. Így hát megelégedett azzal, hogy az engedélyezett oldalakat olvasgatta. Gyorsan visszalapozott a 36. oldalra: „megérintjük a felhőket… a virágok és levelek hangját... varázserejű állatok”.

Garry halványan elmosolyodott, mert tudta, hogy ezeket a sorokat személyesen az ő édesanyjának szánta a szerző.

Varázserejű állatok! Ki tudja, láthatom-e őket valaha – töprengett, miközben egy ezüsthátú gorilla rajzát nézegette. Az állat aranyszínű szeme ragyogott, mint a nap. Egy nagykezű volt. Ez a faj hatalmas mancsáról kapta a nevét, mellyel mázsányi sziklatömböket is képes volt felemelni.

A fiúnak nem esett nehezére elképzelni, mekkora ereje lehet ennek a kedves, de eltökélt tekintetű állatnak. A könyv további lapjainál is elidőzött, memorizálta a tartalmukat. A távoli Ambrózia-sziget természeti csodái lenyűgözték.

Álmélkodva nézegette az almórák rajzát. Ezek az óriási, lila fák lédús, piros gyümölcsöket teremtek, melyekből gyógyító ital készült. Garry szinte érezte a burjánzó növényekkel és élénk színű, életerős virágokkal teli erdő illatát.

Ott béke honolt, szemben Garry városával, Karannal, ahol a halál és a kétségbeesés elűzött minden reményt.

„A tiszta gondolat minden fájdalmat legyőz” – ismételte meg magában a mondatot, amely nagy hatással volt rá, annak ellenére, hogy ezt nem tartotta lehetségesnek. A családja és a népe már eddig is túl sokat szenvedett, és nem számíthattak rá, hogy a helyzet hamarosan jobbra fordul. Hogyan találjunk rá a gondolat tisztaságára, ha a halál bármelyik pillanatban bekopoghat az ajtón?

Visszagondolt arra az időre, amikor a feddhetetlenek és a tisztaszívűek békében éltek, segítették egymást, s hosszú, vasból és fából készült vonatok szállították az árukat egyik néptől a másikhoz. Szerencsére az emlékeket nem lehet kitörölni. Az osztozás, az ünnep és az öröm képei hozzátartoztak Garry gyerekkorához, és most életben tartották benne a remény gyengécske lángját.

Felemelte a fejét. Kezeit az ablaküvegre tette, tekintete elkalandozott a jellegzetes, kupolás háztetők körvonalai között, melyek lágyan cirógatták az ágyúlövésektől átlyuggatott eget.

Karanban senki sem aludt. A város lakói felkészültek rá, hogy szembenézzenek egy újabb nehéz nappal. Immár a sokadikkal azután, hogy a minisztertanács tagjait, Adelmus Suflát és feleségét, Diagla Quent kíméletlenül megölték a feddhetetlenek. A város vezetés nélkül maradt, csupán a hadsereg próbálta meg fenntartani a rendet és garantálni a törvények betartását.

Január harmadikát írtak. A tél hosszú volt és rendkívül hideg. Úgy tűnt, sosem ér véget. Bánat és félelem töltötte be a tisztaszívűek lelkét.

Azon a fagyos reggelen a nők, gyermekek és öregek nem merték kinyitni az ajtójukat, és megnézni, vajon a tüzes gömbök teljesen lerombolták-e a városfal maradékát. Csak néhány paripposz keringett eszét vesztve a város hóval borított utcáin.

Amikor az óra nyolcat ütött, a fenséges óriáslovak nyerítése összekeveredett az egyetlen harang hangjával, amely még épen maradt a minisztérium épületének tornyában. Karan ronggyá szakadt zászlaja magányosan lengedezett.

A háború szegénységet és veszélyes betegségeket hozott magával, amelyek megtizedelték a lakosságot. Az Ambrózia-szigetről nem érkezett több gyógyszerszállítmány, így a bölcs Gropius orvosságai és gyógyító füvei lassan elfogytak. A minisztérium épülete melletti hatalmas raktárban már csak néhány hordónyi epermézet, nagyjából száz kosár gamandort, ötven demizson ánizsvizet, a sarokban pedig talán ezer köteg kékfüvet tároltak. A készletek napról napra fogyatkoztak, s félő volt, hogy a betegeknek hamarosan nem lesz lehetőségük a gyógyulásra.

A tisztaszívűek arcán nem látszott többé mosoly, csak könnyek. A betegekért és a rengeteg, csatában elesett fiatal, bátor harcosért. Sokakat foglyul ejtettek a feddhetetlenek. Ők Bessia városának börtönében sínylődtek, ami állítólag maga volt a pokol. Róluk senki sem kapott hírt.

Garry Hop apja, Erik is abban az átkozott börtönben lelte halálát.

A fiú állandóan rá gondolt. Mindennap elismételte, hogyan halt meg, miután kegyetlenül megkínozták. Aznap reggel is belehasított lelkébe a fájdalom, amely nem csillapodott. Belenyúlt a zsebébe és megszorította apja medálját. Lehunyta a szemét, az emlék megbénított minden más gondolatot. Túlnani Lél szavai visszhangoztak a fejében. Lél mindent elmondott.

Eriket akkor ejtették foglyul, amikor egy csapat nagyszerű harcossal a nyomában átkelt az Akor hídon.

A feddhetetlenek csapdájából nem volt menekvés. Tülkösszarvúik nyergében ülve rohanták le őket. A tűhegyes szarvú, hatalmas bölények rárontottak a tucatnyi paripposzra. A tülkösszarvúak tagbaszakadt, behemót állatok voltak. Közel sem olyan nemes külsejűek, mint a tisztaszívűek lovai, de nagyon erősek és sokkal vadabbak. A karani harcosok közül sokakat eltapostak vagy felnyársaltak.

Erik súlyosan megsebesült, mégis foglyul ejtették a katonák. Csak hűséges barátjának, Lélnek sikerült megmenekülnie. Pedig ő is megsérült: hat üvöltő nyíl fúródott a hátába.

– Üvöltő nyíl! – kiáltott fel váratlanul Garry, miközben felidézte magában Lél elbeszélését.

A férfi Erik erős paripposzán, Albinon tért vissza Karanba, az állat ugyanis csodával határos módon megmenekült. Lél nagyon gyenge és elgyötört volt, a nyilak miatt kis híján elvérzett. Kész csoda, hogy életben maradt, de a lábait többé nem tudta használni. Amikor a bessiai börtönből eljutott hozzá a hír, hogy Eriket halálra korbácsolták, személyesen akarta értesíteni a családot.

Így került Garry Hophoz az aranymedál, amit Erik olyan büszkén viselt.

– Fogd fiam, az apád megérdemelte ezt a kitüntetést a feddhetetlenek ellen vezetett bátor hadműveletei miatt. Akkor veszítette el, amikor magukkal vonszolták. Nem tudtam őt megmenteni… Most már tiéd a medál, őrizd szeretettel. Rád bízom Albint is. Engedelmes jószág, és képes szembeszállni a tülkösszarvúakkal. Fiatal vagy, de bízom benne, hogy hamar megtanulod a gondozását, és azt is, hogyan kell megülni a hátán.

– Albin! – suttogta Garry, aki továbbra se tudta elűzni feltoluló emlékeit.

Amikor megjelent előtte Lél szenvedő arca, majd az édesapja a rácsok mögött, és arra gondolt, milyen szörnyű gyötrelmek, micsoda elmondhatatlan kínok között kellett meghalnia, elöntötte a fájdalom, és bosszút esküdött a feddhetetlenek ellen. Komor, dühös arccal szorította meg a medált.

Apja halála után Garry megfogadta Lél tanácsát, és megpróbált összebarátkozni Albinnal. Azzal kezdte, hogy reszketve megsimogatta az állat hófehér szőrét. Felkapaszkodni a hátára egyáltalán nem volt könnyű, az első próbálkozások csúfos kudarcba fulladtak.

Albin majdnem három méter magas volt, a patáit sűrű szőr borította. Nem lázadozott, amikor Garry esetlen ugrásokkal megkísérelt felpattanni a hátára, sőt segített is neki: behajlította a lábait, hogy a fiú belekapaszkodhasson a sörényébe, és valahogy feltornássza magát a nyeregbe. Az első vágta Karan utcáin meghökkentette a többi gyereket: még nem volt példa arra, hogy egy kortársukat látták volna egy óriásló nyergében.

Egy medál és egy paripposz: Garry Hop számára ezek egyet jelentettek a felelősséggel. Úgy érezte, rá vár, hogy tegyen valami fontosat a családjáért és az egész városért. Nem ülhetett tovább ölbe tett kézzel. A kerek fémdarab nem csupán személyes emlék volt, hanem a szabadság jelképe, amelyet mindenáron vissza kellett szerezni.

Az ellenség napról napra közelebb nyomult. A háború egyre több áldozatot szedett, a város a pusztulás szélére jutott. Mindenképpen meg kellett fékezni a vérengzést. Úgy tűnt, a minisztertanács tagjainak megölésével mindennek vége, de Garry tudta, hogy Karan népe nem adta meg magát.

Akkor még senki nem sejthette, hogy ezen a reggelen, január harmadikán ez a hajthatatlan, bátor fiú fontos lépésre szánja el magát a szabadság visszaszerzése érdekében.

– Háború, mindig csak a háború! Átkozott feddhetetlenek, soha nem kényszerítetek térdre bennünket! Soha nem szerzitek meg az Ambrózia-szigetet! Szomjaztok a hatalomra, de soha nem teszitek rá a kezeteket a varázserejű növényekre! Soha! – kiáltotta, s a lehelete nyomán bepárásodott az ablaküveg.

Kemény szavak, amelyek olyasvalaki szájából hangzottak el, aki ugyan még csak tizenegy éves volt, de szabadulni akart a borzalmaktól és a rettegéstől.

A sziget nem kerülhet a feddhetetlenek kezébe. A tisztaszívűek az életüket is készek lettek volna feláldozni azért, hogy megmentsék a bölcs Bandeo Gropiust, az egyetlent, aki ismerte az ambróziai erdők gyógyerejének titkait. A betegségeket csak az ő orvosságainak segítségével tudták legyőzni.

A sziget miatt tört ki a háború a két nép között, és immár két éve tartott. Az Ambrózia-sziget természeti kincsei túl sokat értek ahhoz, hogy az álnok feddhetetlenek kezébe kerüljenek. Az ottani fák, virágok és bokrok ritka anyagokat tartalmaztak. A dúsan burjánzó erdőkben termő növények felhasználásával főzeteket, gyógyteákat, orvosságokat tudtak készíteni, melyek segítségével meg lehetett gyógyítani az öregeket és a gyermekeket.

Garry érezte, hogy az izmai és az idegei megfeszülnek, mint a húr. Ambrózia egyedülálló, csodás erejű füvei nélkül Garry anyja, Odelia Wilson, a Gyógyító sem épülhet fel a betegségből, amely lassacskán felemészti. Néhány hónappal korábban még ő gyógyította a karani gyermekeket és öregeket. Egyedül ő ismerte az Ambrózia-szigetről származó levelek és virágok rendkívüli tulajdonságait, egyedül ő tudta elkészíteni a különböző főzeteket és orvosságokat.

Ám a betegség őt is megtámadta. Mégpedig egy olyan alattomos betegség, amelyet az ambróziai gyógynövények segítsége nélkül nem fognak tudni megállítani.

Garry megszokta, hogy a házuk előtt mindig hosszú sorban állnak az emberek, akik jó tanácsot, egy fiola orvosságot vagy valamilyen kenőcsöt szeretnének kérni az édesanyjától fájdalmaik enyhítésére. Egy ideje azonban már senki sem kopogtatott az ajtajukon. Úgy tűnt, csak a halál várakozik odakint. Fenyegetően és megállíthatatlanul.

Csak Bandeo Gropiusban és az Alchemical Herbában bízhatunk – gondolta Garry.

– Varázsigék, számok, szavak és jelképek – suttogta, miközben a könyvet lapozgatta.

Egy kukkot se értett a benne olvasható kódok sorozatából, és azon töprengett, vajon mit rejthetnek a szorosan egymáshoz tapadó lapok.

Egy dologban biztos volt: Gropius írásai, akárcsak a kutatásai, hihetetlenül bonyolultak.

Odelia volt az egyetlen tanítványa, így a tisztaszívűek mellett ő lett a feddhetetlenek gyógyítója is. Békeidőben ő készítette és adagolta ki az orvosságokat mindkét nép számára. Aztán a háború mindent megváltoztatott.

Hajnalodott. A nap fénye átölelte Karan városát. A fiú ismét az eget kémlelte, miközben a könyvet elhelyezte az ablakpárkányon. A könyökével leverte a gyertyacsonkot. Az beleesett egy bádogdobozba és kialudt.

A zaj felébresztette Garry kishúgát, a hétéves Ellyt. A kislány összerezzent és legurult a székről:

– Itt vannak, jönnek, mindannyiunkat megölnek! – kiáltotta, és eltakarta az arcát.

– Nem, nem történt semmi. Nincs semmi baj – mondta Garry, hogy megnyugtassa. – Menj, feküdj le! Egész éjjel itt kuksoltál a konyhában, pedig tudod jól, hogy anyunak rád is szüksége lesz. Aludnod kell egy kicsit!

Elly az édesanyjuk hálószobája felé fordult, és mély sóhajjal felhúzta a vádlijaira kirojtosodott harisnyáját.

– Nem köhögött. Talán sikerült pihennie egy kicsit. Hamarosan meggyógyul, ugye Garry? – kérdezte a kislány.

Aztán fogta a kékfűléfőzettel teli rézlábaskát, és beleöntött egy kevés italt egy fületlen csészébe. Nagyon óvatosan csinálta, nehogy kilötyögtesse az értékes orvosságot, amelyből már amúgy is kevés maradt.

– Ha már nem szökik fel a láza, akkor felkelhet – felelte a bátyja. – Gyorsan meg fog gyógyulni, mert Gropius hoz nekünk új orvosságot…

Elly megelégedett a válasszal. Ártatlansága és tapasztalatlansága egyesült az erős vággyal, hogy minden térjen vissza a rendes kerékvágásba, az anyukájuk gyógyuljon meg, és maguk mögött tudhassák a háborút.

Garry megforgatta kezében a medált, hogy vigasztalást nyerjen. Az aranykorong úgy ragyogott, akár a nyári nap. Az egyik oldalára Karan nevét vésték, a másikra pedig egy zászlót a tisztaszívűek címerével: két egymást keresztező lándzsa egy piros körben.

A civilizációnk jele. A kultúránké. Soha nem adjuk meg magunkat a feddhetetleneknek – gondolta, miközben végigsimított a bal karján, amelyre ugyanazt a szimbólumot tetoválták, annak jeleként, hogy Garry a tisztaszívűek törzsébe tartozik.

Tízéves korában minden gyermeket megbélyegeznek. Garry már egy éve viselte bőrén a jelet, és büszke volt rá. Jól tudta, hogy az ellenség is visel tetoválást, csak másfajtát. Az ő jelük: fekete négyzetben két felhúzott íj. Az ezekből kilőtt vesszők olyan hangos szisszenéssel repülnek az ellenség felé, hogy üvöltő nyílnak nevezik őket. Ugyanilyenek sebezték meg Lélt is.

– Szörnyűséges jelkép. Gonosz. Akár az összes feddhetetlen – morogta Garry, és az ajkába harapott.

Ebben a pillanatban szélfuvallat lobogtatta meg a kandallóban égő tűz lángját. Az öreg házvezetőnő, Rosalet lépett a házba, és gyorsan becsukta maga mögött az ajtót. Levette a nehéz köpenyt, amely egész testét beborította, és zsörtölődni kezdett:

– Hóvihar készül, napokra elzár bennünket a külvilágtól, de legalább a feddhetetleneket is megállásra kényszeríti.

Elly odarohant hozzá.

– Akkor itt maradsz velünk, és süteményeket fogsz készíteni. Ugye, Rosalet?

Az asszony levette bepárásodott szemüvegét, és törölgetni kezdte hosszú, nyersvászon szoknyája szegélyével.

– Igen, kicsim. De most vezess a mamához. Felébredt már?

Miközben elindult Odelia szobája felé, megpillantotta Gropius könyvét az ablakpárkányon.

Megpördült és szúrós pillantást vetett Garryre.

– Tudod, hogy anyád nem engedi! Az a könyv nem neked való! Nem gyereknek való!

A fiú vállat vont.

– Én már nagy vagyok.

– Ne beszélj ostobaságokat! – felelte emelt hangon Rosalet. – Vagy azt akarod, hogy anyukád felidegesítse magát és rosszabbra forduljon az állapota?

A házvezetőnő szigorú hangja egyáltalán nem ijesztette meg Garryt. Magához vette a könyvet, és elindult a bejárati ajtó felé.

– Hová mégy ebben az ítéletidőben? Hagyd itt a könyvet! – kiáltott rá Rosalet.

– Albinhoz megyek, már biztosan megéhezett – felelte bosszúsan a fiú.

– Vigyázz, indulásra készülődő harcosokat láttam. Az a hír járja, hogy át akarnak kelni az Akor hídon, meg akarják bosszulni a minisztertanács tagjainak halálát.

– Komolyan? – kérdezte a fiú, és tágra nyílt a szeme a csodálkozástól.

– Igen. Türelemmel kell lennünk. Szóval ne menj ki! Harci nyereggel felszerszámozott paripposzokon ülnek. Az veszélyes lehet, még a végén közéjük keveredsz, és eltaposnak.

Garry felmutatta a medált.

– Látod ezt? Az apám kiérdemelte, és nekem is meg kell tennem mindent, amit tudok. Hagyj békén! Ki akarok menni Albinhoz gondolkodni.

Villámgyorsan kisurrant az ajtón, Rosalet meg sem kísérelte megállítani. Születése óta ismerte a fiút, és tudta, hogy talán az önfejűség a legnagyobb hibája.

– Mindig ilyen ideges – jegyezte meg Elly mosolyogva –, de nem csinál semmi rosszat. A bátyám jó ember, ugyanolyan jó, mint az édesapánk volt.

Rosalet a kislánnyal a nyomában belépett a szobába.

Odelia résnyire nyitott szemmel feküdt az ágyban. Hervadt rózsára emlékeztető sápadt arcáról szenvedés sugárzott.

A komódon egy gyertyatartó állt. A gyertyák imbolygó lángja árnyékot vetett a boltíves mennyezetre és a falakra. A félhomályos szobát átjárta a szomorúság.

Odelia homloka verejtékben úszott, a kezén szembetűnő, vörös foltok éktelenkedtek, a körmei barnára színeződtek. Rosalet közelebb hajolt, kedvesen megcirógatta az asszony hosszú haját, és alig hallhatóan a nevét suttogta. Odelia lassan kinyitotta a szemét, és összeszorította az ajkát, mielőtt megszólalt volna.

– Drága Rosalet, csakhogy itt vagy! Hallottad az ágyúlövéseket? Egész éjjel lőttek. Sose fogják abbahagyni. Idejönnek, és lerombolják a házainkat. Elvesztünk… elvesztünk – nyöszörögte, miközben hasztalan próbálta felemelni fejét a párnáról.

– Nyugalom! A városfalak még szilárdan állnak, és a katonáink tudják, hogy védjék meg őket – felelte a házvezetőnő, miközben letörölgette az asszony homlokáról legördülő verejtékcseppeket.

– Ha Erik itt lenne, tudná, mitévők legyünk. Az én Erikem… – motyogta, és megszorította a lepedőt, mintha bele akarna kapaszkodni az álmába, ahol viszontlátta a férfit, akit szeret. Ekkor azonban beléhasított a felismerés, hogy gyermekeinek apja soha többé nem térhet vissza.

Rosalet nem tudta, hogyan csillapíthatná a nő fájdalmát. Látta felnőni Garryt és Ellyt, tudta, mekkora szeretet fűzi össze a családtagokat. Odelia, a Gyógyító olyan volt számára, mintha a lánya lenne. Elviselhetetlen volt így lesoványodva, a testi-lelki szenvedés jeleivel az arcán látni őt.

Elly odanyújtotta édesanyjának a kékes színű főzettel teli csészét:

– Tessék, anyu, ez jót fog tenni!

Két korty elegendő volt ahhoz, hogy a beteg egy kissé megkönnyebbüljön. Az ajtó felé pillantott és megkérdezte:

– Hol van Garry?

A kislány hátrébb lépett és lehajtotta a fejét.

– Kiment Albinhoz.

Rosalet fogta a hajkefét és fésülni kezdte a gyereket.

– Biztosan mindjárt visszajön. Hideg van odakint.

Elly azonban nem tudott lakatot tenni a szájára:

– A harcosok indulni készülnek. Az Akor hídhoz mennek. Le fogják győzni az ellenséget, ugye, anyu?

Odelia összerezzent.

– Indulni készülnek? Hisz akkor a város teljesen ki lesz szolgáltatva az ellenségnek! Ki fog megvédeni bennünket?

– Egy nagyobb csapat itt marad, hogy vigyázzon ránk. Nagyon fontos, hogy véget érjen a háború! A feddhetetleneknek előbb-utóbb meg kell adniuk magukat, és meg is fogják tenni. Meg kell tenniük, különben a népünket elpusztítják a járványok. A gyűlölet egyre nő, különösen a minisztertanács tagjainak meggyilkolása óta – felelte az idős házvezetőnő, és önérzetes pillantást vetett a fiatalasszonyra.

– …a főtanácsadó, Osborn Mitkofen. Biztosan ő adta ki a parancsot. Az a feddhetetlen a leggonoszabb ember, akit a föld valaha a hátán hordott. Nem is beszélve a feleségéről, Gherilda Beetováról, ő egy valódi kígyó – mondta Odelia, aki pontosan tudta, hogy ez a házaspár a konfliktus első számú felelőse.

A férj és a feleség egyaránt hataloméhes, nem tisztelik Ambrózia varázslatos természeti kincseit, és nem érzik felelősnek magukat a megóvásáért.

Rosalet felsóhajtott:

– Ők ketten sajnos nem fognak meghátrálni. Nem hagynak fel az öldökléssel, a katonák pedig mindig engedelmeskedni fognak nekik.

Odelia a fejét ingatta.

– Egyre több a beteg, és én nem tehetek semmit. Nem lehetek a népem gyógyítója, és a feddhetetleneké sem. Bessia lakói ugyanúgy szenvednek, mint a mieink. Én sajnos hamarosan meghalok. Jól ismerem a betegséget, ami megtámadott. Már nincs sok időm hátra.

A fiatalasszony észbe kapott, megbánta, hogy ilyeneket mondott a kis Elly előtt. Elfordult, és tekintetét mestere, Gropius portréjára szegezte. Ekkor észrevette, hogy az orvosságoskönyv tárolója üresen áll.

– Hová tűnt a könyvem, az Alchemical Herba? – kiáltotta, és kinyújtotta kezét a tárolószekrényke felé.

Elly ezúttal se tett féket a nyelvére:

– Garry vitte el.

Az anyukája megpróbált feltápászkodni az ágyból:

– Nem! Nem olvashatja el!

Rosalet a vállánál fogva visszatartotta.

– Maradj nyugton, ha így viselkedsz, még jobban felszökik a lázad!

– Mi miért nem olvashatjuk el? – kérdezte Elly.

Igazság szerint az utóbbi időben már többször is feltette magának ezt a kérdést.

– Mert abban a könyvben Gropius titkai vannak leírva. Különféle orvosságok, illatos főzetek receptjei. Bonyolult gyógyszerek, melyeket nehéz előállítani, és ha valaki megfelelő tudás vagy segítség nélkül fog hozzá, veszélyesek is lehetnek – felelte Odelia, és megsimogatta kislánya kezét.

Eszébe jutott, annak idején hogyan fogta őt kézen a sámán, és hogyan tanítgatta a szárított levelek és virágok gondos felaprítására.

– De te olvashattad, amikor kislány voltál. Azt mesélted – erőltette a témát Elly.

– Igen, de én Gropiustól kaptam rá engedélyt. Abban az időben elkerülhetetlen volt, hogy valaki megtanulja, hogyan kell elkészíteni az orvosságokat. Engem ő maga választott ki. Ezért lettem én a Gyógyító.

Odelia félig lehunyta a szemét. Az ambróziai erdő emléke úgy hatott rá, mint egy szívvidító, friss fuvallat. Ahogy felidézte, miket élt át a szigeten, egyszerre lett boldog és szomorú. Az Ambrózia természeti kincseinek birtoklásáért folytatott háború átformálta a benne részt vevő népeket.

Rosalet hozott egy hideg vízzel teli tálat, belemártott egy darab lenvásznat, majd egy erőteljes mozdulattal kicsavarta.

– Maradj nyugton, kedvesem – mondta, s a vásznat a nő forró homlokára helyezte.

– Hagyj békén! Fel akarok kelni. Garry nem olvashatja el azt a könyvet! – kiáltotta elfúló lélegzettel Odelia. Megpróbált kikelni az ágyból, de hirtelen megszédült és összeesett.

A házvezetőnő egy határozott mozdulattal visszafektette.

– Megkeresem a fiadat. Te csak pihenj.

Ebben a pillanatban fegyvercsörgés és a paripposzok nyerítése hallatszott. A bejárat felé induló Rosalet összerezzent a katonák ordításaitól. Kitárta az ajtót, a jeges szél kavicsokat és port fújt be a házba.

A lovak idegesen trappoltak, patáikkal feltúrták az utat borító kavicsréteget.

– Asszony! Mit csinálsz? Nem lehet kijönni a házból! – förmedt rá egy páncélos harcos, sisakkal a fején. Erejét megfeszítve tartotta egy nem túlságosan kezes paripposz gyeplőjét.

Az utcát elözönlötték a karani vasútállomás felé igyekvő csapatok. Sok katona menetelt egy ütemre. Néhányan megpróbálták féken tartani a megbokrosodott lovakat, míg mások szilárdan ültek a nyeregben és lándzsáikkal hadonásztak.

Rosalet beburkolózott a köpenyébe. Egy darabig ott maradt a küszöbön, némán figyelte a csatába induló fiatalokat, aztán elkiáltotta magát:

– Garry! Garry, gyere haza!

De a hangja nem tudott áthatolni a körülötte lévő lármán.

A csöppnyi istálló, amelyben Albin lakott, közel volt a házhoz, az a néhány méter ezúttal mégis áthidalhatatlan távolságnak tűnt.

Rosalet a fal tövében araszolt, mert attól tartott, hogy megrúgják a szünet nélkül vonuló lovak. Amint befordult a sarkon, meglátta, hogy egy harcos ingerülten tárgyal Garryvel. Néhány szót sikerült elcsípnie a beszélgetésből:

– Kicsi… bolond… de megértem. Nem segíthetek.

Garry ott állt kidüllesztett mellel, a kezében Albin kantárával. Az állat meglepő módon nagyon nyugodtan viselkedett az istállón kívül is.

– Gyere ide! Gyere haza azonnal! – kiáltotta ismét Rosalet.

A harcos felemelte lándzsáját, leengedte ezüst sisakrostélyát, betette lábát a kengyelbe, felpattant a paripposza hátára és elvágtatott.

Garry lehorgasztotta a fejét, leengedte a kantárt és a mellkasához szorította a könyvet. Albin kitátotta a száját, és nemtetszése jeléül kivillantotta erőteljes fogazatát, majd toporzékolás nélkül bekocogott az istállóba.

Rosalet megragadta a fiút.

– Édesanyád észrevette, hogy eltűnt a könyv! Haragszik, és emiatt fel fog menni a láza! Most elégedett vagy?

Garry nem felelt. Hazafutott, és egyenesen Odelia szobájába ment. A házvezetőnő levegő után kapkodva igyekezett utána.

– Anyu, én szeretném… – de nem tudta befejezni, amit elkezdett.

Odelia ráemelte szigorú, jeges tekintetét.

– Szeretnél? Mit szeretnél? Gyere ide! – mondta nehézkesen.

Garry magához szorította a könyvet, és bánatos képpel közelebb lépett az ágyhoz. Elly épp ellenkezőleg: hátrálni kezdett és Rosalethez menekült.

Odakint a káosz volt az úr, és a Hop család otthonában is vihar készülődött.

– Csak néhány oldalt olvastam el, sok lap össze volt tapadva – motyogta a fiú.

– Nem lett volna szabad megtenned, és ezt te is tudod. Miért gyötörsz? – kérdezte az asszony, miközben megpróbált felemelkedni a párnáról, és kinyújtotta kezét, hogy elvegye a könyvet.

Garry hátrálni kezdett.

– Nem! Meg kell engedned. Tanulni akarok. Meg akarom szerezni a benne rejlő tudást!

– Elég! Ugyanolyan önfejű vagy, mint az apád – kiáltotta Odelia, de a köhögés beléfojtotta a szót. Sápadt arca kipirult, olyan piros lett, mint a vér, ami a száján kijött.

Rosalet gyorsan vitt neki egy pohár vizet, s közben mérgesen rámordult a fiúra. Elly sírva fakadt, és kirohant a konyhába.

Garry letérdelt az ágy melletti szőnyegre.

– Anyu, kérlek, ne haragudj! Nem bírom elviselni, hogy így szenvedsz! Nagyon szeretlek.

Odelia tovább törölgette ajkát a véres zsebkendővel. Köhögött még egy darabig, majd lassanként újra lélegzethez jutott, felemelte a fejét és a mennyezetre bámult.

– Rosalet, hagyj magunkra bennünket – kérte halkan.

Az idős asszony megdermedt.

– Tényleg ezt akarod? Hiszen rosszul vagy…

Odélia bólintott.

A házvezetőnő szemrehányó pillantást vetett Garryre, azután kiment és becsukta maga mögött a szobaajtót.

Miután anya és fia magukra maradtak, néhány percig hallgattak. A csend fülsiketítőbb volt, mint az utcáról beszűrődő fegyvercsörgés.

Odelia szólalt meg először:

– Miért akarod elolvasni?