A sorozat kötetei

Janey Downshire–Naella Grew
Kezelési útmutató kamaszokhoz

Lenore Skenazy
Gyerekek póráz nélkül

Janet Lansbury
Nincs rossz gyerek

Hal Edward Runkel
Ordításmentes gyereknevelés

Ina May Gaskin
Útmutató szüléshez

Noll Andrea Nandu
Vajúdástámogatás mindenkinek

John Gottman és Joan DeClaire

GYEREKEK ÉRZELMI
INTELLIGENCIÁJA

Nevelés szívvel-lélekkel

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

John Gottman és Joan DeClaire:

The heart of parenting – Raising An Emotionally Intelligent Child

Simon and Schuster, New York, 1997

Copyright © John Gottman és Joan DeClaire, 1997

All rights reserved.

Fordította: Illés Róbert

Hungarian translation © Illés Róbert, 2016

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv Hertelendy Amanda

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Felelős kiadó Rados Richárd

Elektronikus verzió eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-475-922-5

Dr. Haim Ginott munkásságának és emlékének

TARTALOM

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

BEVEZETŐ

Első fejezet

ÉRZELMI FEJLESZTÉS: AZ ÉRZELMILEG INTELLIGENS GYEREKEK NEVELÉSÉNEK KULCSA

Az érzelmi fejlesztés hatása

Hogyan csökkentheti az érzelmi fejlesztés a gyerekeinkre leselkedő veszélyek kockázatát?

Az érzelmi fejlesztés mint evolúciós lépcsőfok

Hogyan fedeztük fel az érzelmi fejlesztést

Érzelmi fejlesztés és önszabályozás

Második fejezet

A SAJÁT NEVELÉSI STÍLUSUNK MEGÁLLAPÍTÁSA

A négy szülői stílus

Az elutasító szülő

A helytelenítő szülő

A laissez-faire nevelési stílusú szülő

Az érzelmi fejlesztő szülő

Harmadik fejezet

AZ ÉRZELMI FEJLESZTÉS ÖT LÉPÉSE

Együttérzés: az érzelmi fejlesztés alapja

Első lépés: legyünk tisztában a gyerek érzelmeivel

Második lépés: ismerjük fel az érzésben a lehetőséget arra, hogy közelebb kerüljünk a gyerekhez és megtanítsuk valamire

Harmadik lépés: hallgassuk meg együtt érzőn, és ismerjük el a gyerek érzéseinek jogosságát

Negyedik lépés: segítsünk a gyereknek abban, hogy megnevezze a saját érzelmeit

Ötödik lépés: jelöljük ki a határokat, miközben segítünk a gyereknek megoldani a problémát

Negyedik fejezet

ÉRZELMI FEJLESZTŐ STRATÉGIÁK

Kiegészítő stratégiák

Amikor az érzelmi fejlesztés nem alkalmazható

Ötödik fejezet

HÁZASSÁG, VÁLÁS ÉS GYERMEKÜNK ÉRZELMI EGÉSZSÉGE

Hogyan árt a házassági konfliktus és a válás a gyereknek

Hogy óvjuk meg gyerekünket a házassági konfliktusok negatív hatásaitól

Hatodik fejezet

AZ APA KULCSSZEREPE

Átalakulóban az apaság

Miben áll az apa különbözősége

Legyünk jelen a gyerekeink életében fizikailag és érzelmileg is

Hetedik fejezet

ÉRZELMI FEJLESZTÉS KÜLÖNBÖZŐ ÉLETKOROKBAN

Csecsemőkor

Kisgyerekkor (egytől hároméves korig)

Óvodáskor (négytől hétéves korig)

Iskoláskor (nyolctól tizenkét éves korig)

Kamaszkor

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

A „metaérzelmek” kutatásának ötlete 1984-ben fogant, amikor John Gottman szabadsága alatt felkereste Paul Ekman San Franciscó-i laboratóriumában Robert Levensont. A kutatás nem valósulhatott volna meg Robert Levenson támogatása nélkül, ugyanis ő hozta létre Gottman első pszichofiziológiai laboratóriumát. Ez az első tanulmány, amely abban a laborban készült. Szintén sokat segített dr. Michael Guralnick, a Fejlődési Rendellenességek Központjának (CHDD) igazgatója, valamint a CHDD létesítményei, különösen a Washingtoni Egyetemen található Eszközfejlesztő Laboratórium. A kutatást támogatta a Nemzeti Mentális Egészség Intézet MH42484 számú, „Házassági viszály, szülői feladatok és a gyermek érzelmi fejlesztése” elnevezésű kutatási ösztöndíja, az MH35997 számú, „Barátság kialakulása gyermekek között” elnevezésű kutatási ösztöndíja, a Nemzeti Mentális Egészség Intézet különdíja a kutatás meghosszabbítására, valamint a John Gottmannek ítélt K2MH00257 kutatói díj.

Gottman ezúton kíván köszönetet mondani szerelméért, támogatásáért és az intellektuális támogatásáért feleségének, Julie Schwartz Gottmannek, akivel közösen szülői tréningcsoportokat vezetnek seattle-i Házasság és Család Intézetükben, és aki szülőként igazi társa. Szintén köszönettel tartozik lánya, Moriah szeretetéért, türelméért és tanításaiért. Köszönet Mark Malone figyelmes olvasóként és elkötelezett apaként tett megjegyzéseiért. Köszönet az író Sondra Kornblattnek a kézirattal kapcsolatos bölcs meglátásaiért és szakértő tanácsaiért.

BEVEZETŐ

Mielőtt apa lettem, közel húsz évig foglalkoztam fejlődéslélektannal; a gyerekek érzelmi életét tanulmányoztam. De csak akkor értettem meg valójában, miről is szól egy szülő-gyerek kapcsolat, amikor 1990-ben megérkezett a lányunk, Moriah.

Sok más szülőhöz hasonlóan engem is meglepett gyermekem iránti érzéseim intenzitása. Álmomban sem gondoltam volna, mennyire boldoggá tesz majd, amikor először látom mosolyogni, beszélni, olvasni. Nem sejtettem, mennyi türelmet és odafigyelést kíván tőlem minden percben. Mint ahogy azt sem tudtam, milyen készségesen adok majd meg neki minden szükséges figyelmet. Másfelől viszont meglepett, néha mennyire frusztráltnak, csalódottnak és sebezhetőnek éreztem magam. Frusztrált voltam, amikor nem tudtunk egymással kommunikálni. Csalódott, amikor szófogadatlan volt. És sebezhető, amikor beláttam, milyen veszélyes hely a világ, és hogy az ő elvesztése egyenlő lenne mindennek az elvesztésével.

Miközben új dolgokat tanultam a saját érzelmeimről, ezzel összefüggő felfedezéseket tettem a hivatásomban is. A holokauszt elől menekülő osztrák zsidók gyermekeként tiszteletben tartottam azoknak a teoretikusoknak a véleményét, akik szerint autoriter módon nem lehet erkölcsileg ép gyermekeket nevelni. Azt javasolták, hogy a család működjön demokratikus módon, a szülő és a gyerek pedig egyenjogú partnerként tekintsen egymásra. De a családi dinamikák vizsgálatával eltöltött évek során fokozatosan rájöttem, hogy a szülő és a gyerek közötti érzelmi interakciók hosszú távon még jóval nagyobb hatással vannak a gyermek lelki egészségére.

Meglepő módon a ma népszerű, szülőknek szóló tanácsok többsége teljes egészében figyelmen kívül hagyja az érzelmek világát. Ehelyett olyan gyermeknevelési elméletekre helyezik a hangsúlyt, amelyek a szófogadatlan gyerekek megrendszabályozását célozzák, de nem foglalkoznak a szófogadatlanság mögött meghúzódó érzésekkel. A gyereknevelés célja viszont nem lehet pusztán az, hogy szófogadó és engedelmes utódokat hozzunk létre. A legtöbb szülő ennél sokkal többet remél a gyerekeitől. Azt akarják, hogy erkölcsös és felelősségteljes emberekké váljanak, a társadalom hasznos tagjai, akik képesek önálló döntéseket hozni. Akik kibontakoztatják a tehetségüket, élvezik az életet és annak örömeit, szoros barátságokat és sikeres házasságokat kötnek, illetve ők maguk is jó szülők lesznek.

Kutatásaim során arra a következtetésre jutottam, hogy a szeretet önmagában nem elég. Nagyon figyelmes, melegszívű és gondoskodó szülőknél is gyakran előfordult, hogy úgy viszonyultak a saját és gyermekeik érzelmeihez, hogy ez a hozzáállás gátolta azt, hogy beszélni tudjanak a gyerekeikkel, amikor azok szomorúak, ijedtek vagy dühösek voltak. A szeretet tehát önmagában nem volt elegendő, de ha a gondoskodás néhány alapvető készség alkalmazását jelentette, mintha a gyerekeiket megpróbálnák bevezetni az érzelmek birodalmába, az már elegendő volt. A titok abban rejlett, hogyan viselkedtek a szülők a gyerekeikkel, amikor az érzelmek elszabadultak.

Szülőket és gyerekeket vizsgáltunk nagyon alaposan, és figyelemmel kísértük a gyerekek fejlődését. Egy évtizednyi vizsgálódás után kutatócsoportunk elkülönített egy csoport szülőt, akik öt nagyon egyszerű dolgot csináltak, amikor a gyerekeik felfokozott érzelmi állapotba kerültek. Ezt az öt dolgot így együtt „érzelmi fejlesztésnek”[1] neveztük el. Azt állapítottuk meg, hogy azok a gyerekek, akiknek a szülei az érzelmi fejlesztést alkalmazták, egészen másféle fejlődési ívet mutattak, mint a többi szülő gyermekei.

Az érzelmi fejlesztést alkalmazó szülők gyerekei később – Daniel Goleman kifejezésével élve – „érzelmileg intelligens” emberekké váltak. Ezek a gyerekek egész egyszerűen jobban tudták kezelni a saját érzelmeiket, mint azok, akiknek a szülei nem fordítottak gondot az érzelmi fejlesztésükre. Ez többek között azt jelentette, hogy képesek voltak kontrollálni a saját érzelmi állapotukat. Könnyebben le tudták csillapítani önmagukat, ha felzaklatta őket valami. Gyorsabban lehiggadtak, úrrá tudtak lenni felgyorsult szívverésükön. Ennek a komoly fiziológiai teljesítménynek köszönhetően például kevésbé voltak kitéve a fertőző betegségeknek. Jobban tudtak koncentrálni. Könnyebben alakítottak ki új kapcsolatot más emberekkel, jobban kezelték még az olyan rendkívül nehéz szociális helyzeteket is, mint a gyerekkori gúnyolódás, amikor érzelmesnek lenni gyengeség, és nem erény. Jobban megértettek másokat. Könnyebben barátkoztak más gyerekekkel. Jobban teljesítettek olyan iskolai szituációkban, amikor másokkal kellett együttműködniük. Röviden, kifejlesztettek egyfajta érzelmi „IQ”-t, vagyis érzelmileg intelligensé váltak. Ebben a könyvben bemutatom az érzelmi fejlesztés öt lépését, hogy mindenki képes legyen érzelmileg intelligens gyereket nevelni.

Longitudinális vizsgálatom során jutottam arra a következtetésre, hogy a hangsúly a szülő és a gyerek közti érzelmi kapcsolaton van. Tudomásom szerint ez az első kutatás, amely igazolja az egyik legkiválóbb gyermekklinikai orvos, dr. Haim Ginott pszichológus elméletét, aki az 1960-as években dolgozott. Ginott felismerte, mennyire fontos, hogy beszéljünk a gyerekkel, amikor felfokozott érzelmi állapotba kerül, és tisztában volt azokkal az alapelvekkel is, hogy hogyan tegyék ezt a szülők.

Az érzelmi fejlesztés egyfajta keretet kínál, ami az érzelmi kommunikáción alapul. Amikor egy szülő együttérzést mutat vagy segítséget nyújt gyerekének, hogy az megbirkózzon dühével, szomorúságával és félelmével, ezzel a hűség és a szeretet hídját építi ki kettőjük között. Ebben a kontextusban, bár az érzelmi fejlesztést alkalmazó szülők igen hatékonyan kijelölik a határokat, az engedetlenség már nem tartozik a komolyabb problémák közé. Az engedelmesség, a szófogadás és a felelősségtudat abból a szeretetből és összetartozásból fakad, amit a gyerekek a családon belül megélnek. Ily módon a családtagok érzelmi interakciói válnak az értékek és az erkölcsös viselkedés alapjává. A gyerekek a családi normák szerint viselkednek, mert a szívükkel értik, hogy jó viselkedést várnak el tőlük, hiszen az is része annak, hogy a klánhoz tartoznak.

Ellentétben más nevelési elméletekkel, amelyek a gyerekek viselkedését akarják különböző stratégiákkal kontrollálni, az érzelmi fejlesztés öt lépése olyan kapaszkodót nyújt, amelynek segítségével szoros kapcsolatot tarthatunk fenn gyermekeinkkel.

A könyv újszerűsége abban rejlik, hogy kollégáim és én tudományos vizsgálatokkal bizonyítottuk, mennyire fontos az érzelmi interakció szülő és gyermek között. Mára teljes bizonyossággal kijelenthetjük, hogy az érzelmi fejlesztést alkalmazó anyák és apák nagyban hozzájárulnak gyermekeik sikerességéhez és boldogságához.

Munkánk révén olyan kontextusba kerül viszonyulásunk a gyermeki érzelmekhez, ami a mai szülők számára is értelmezhető, de ami Ginottnak meg sem fordult a fejében az 1960-as években. A válások és az olyan aggodalomra okot adó problémák növekvő aránya, mint a fiatalkori erőszak, minden eddiginél fontosabbá teszi azt, hogy érzelmileg intelligens gyerekeket neveljünk. Vizsgálataink meglepő módon arra is rávilágítanak, hogyan óvhatják meg a szülők gyerekeiket a házassági konfliktusokkal és a válásokkal összefüggő, bizonyított kockázatoktól. Az is kiderül, hogy egy érzelmileg közel álló apa, akár házasságban él, akár elvált, hogyan befolyásolja gyerekei lelki egészségét.

A sikeres gyereknevelés kulcsa nem bonyolult teóriákban, aprólékosan kidolgozott családi szabályrendszerekben vagy viselkedési előírásokban rejlik. A gyerekeink iránt érzett legmélyebb szeretetünk az alapja, amelyet az együttérzésen és a megértésen keresztül tudunk kifejezni. A jó szülővé válás a szívben kezdődik, és azzal folytatódik, hogy minden alkalommal foglalkozzunk a gyerekünkkel, amikor túlcsordulnak az érzelmeik, amikor szomorúak, dühösek vagy félnek. A lényeg az, hogy álljunk a rendelkezésükre, amikor igazán fontos. Ebből a könyvből kiderül, mi is ennek a titka.

Dr. John Gottman

[1] Az eredeti angol szövegben az emotion coaching kifejezést használja a szerző (A ford.)