Martin Edwards

ÍGY ÉLTEK ŐK – A KRIMI KLASSZIKUSAI

MARTIN EDWARDS

ÍGY
ÉLTEK
ŐK,

a krimi klasszikusai

Budapest, 2022

A MŰ EREDETI CÍME

The Life of Crime – Detecting the History of Mysteries
and Their Creators

A fordítás A COLLINS CRIME CLUB 2022 évi
kiadása alapján készült

© Martin Edwards, 2022

Fordította

Dézsi Ibolya

Szerkesztő

Bokor Pál

Tördelés, műszaki szerkesztés

Kiss András

Címlap

Dézsi Ibolya

A kiadásért felel az Atlantic Press Kiadó igazgatója

Atlantic Press Kiadó

1144 Budapest, Bartók Béla út 55.

www.atlanticpress.hu

E-mail: atlantic.new@atlanticpress.hu

Minden jog fenntartva

©Atlantic Press Kiadó, 2022

ISBN 978-963-557-053-9

TARTALOM

A szerzőről

Bevezetés

1. Forradalom – A kezdetek

2. Rejtély és képzelet – Edgar Allan Poe és az első detektívtörténetek

3. Bűnös titkok – Szenzációhajhász regények

4. A nyomozói láz – Wilkie Collins, Charles Dickens és a korai detektívregény

5. Orvvadászból vadőr – A francia forradalom: Vidocq, Gaboriau és világraszóló hatásuk

6. A Nagy Detektív, Sherlock Holmes

7. Gengszterek galériája – Raffles és más gazemberek

8. A gonosz természete – G. K. Chesterton és a hit meg a bűn a detektívregényekben

9. A szövevényes elme – Marie Belloc Lowndes és az Edward-korszak detektívregényei

10. R. Austin Freeman és a tudományos rejtélyek

11. Ha tudtam volna! – Mary Roberts Rinehart és a „veszélyben lévő” nők

12. Háború és béke – Az első világháború és a nyomozó

13. Áruló impulzusok – A korai kémregény

14. A megtévesztés nagyasszonya, Agatha Christie

15. Amerikai tragédia – Van Dine és az Amerikai Aranykor

16. Fergeteges nők – A bűn királynői

17. A rejtvényfejtő olvasó – Nyomozás és játék

18. Zárt szobák – „Képtelen bűntények”

19. A törvény hosszú karja – Korai rendőrségi történetek

20. „Véresen egyszerű” – Dashiell Hammett

21. Gyilkosság és indíték – Igazi bűnügyek, avagy a true-crime

22. A sors fintora – Frances Iles és az ironikus krimi

23. Izgalom az éterből – Rádiós rejtélyek

24. Magányos szobákban – Raymond Chandler

25. Bűntestvérek – Patrick és Bruce Hamilton

26. Repedések a falon – Georges Simenon és az európai krimi

27. Szenzáció a bíróságon – Jogi rejtélyek

28. Kaliforniai álom – Krimiírók és Hollywood

29. A bűn karneválja – Rejtély és borzongás

30. Riasztó rémálmok – A Noir fikció

31. Az elme tőre – Esetkönyv-regények

32. Az ismeretlen hulla – Whowasdunin avagy Kit nyírtak ki?

33. Privát sebek – Átmenet az Aranykorból

34. A hagyományos detektívregény az Egyesült Államokban

35. Tökéletes gyilkosságok – A bűnözés és a birodalom vége

36. Pszichológiai feszültség a háború után

37. Mélyvíz – Patricia Highsmith

38. Elágazások – Borges és a posztmodernizmus

39. Mocskos gyilkosság – Julian Symons és a krimikritika

40. Emberek, szellemek – A háború utáni magánnyomozók és Vietnám öröksége

41. Gyilkos viccek – Komédia és bűnözés

42. Irodalmi ügynökök – A háború utáni kémregény

43. Erős idegzetűeknek – Kalandregények és thrillerek

44. Egy idegen Amszterdamban – Holland bűnözés

45. Gyilkosság a színházban – Whodunwhat avagy Mi a fene történt?

46. Fekete és kék – A brit rendőrregény

47. Zűrök a családitűzhely körül

48. Rejtélyes játékok – A távol-keleti detektívregény

49. Korai sírok – Sokszínűség és különbözőség

50. „Nőnek való elfoglaltság” – Magánnyomozók és írónők

51. Hűvös érzelmek – Skandináv krimik

52. Végzetes inverziók – Ruth Rendell és a modern pszichológiai feszültség

53. Sötét helyek – Az amerikai rendőrregény

54. Hosszú árnyak – Híres bűntettek

55. A halál íze – P. D. James és az igazság az emberi jellemről

Köszönetnyilvánítás

A SZERZŐRŐL

Martin Edwards brit krimiíró. Regényei díjakat nyertek az Egyesült Királyságban és az Egyesült Államokban. Mint krimi-kritikus, történész és jogász, számtalan cikket írt különböző magazinokba. Edwards jelenleg az 1930-ban alapított angol krimiírók társaságának, a Detection Club-nak az elnöke.

2017-ben megkapta a Poirot-díjat a hagyományos krimi műfajához való hozzájárulásának elismeréseként, és 2020-ban a Gyémánt Tőrt, azaz a Crime Writers' Association's Diamond Dagger-t, a brit krimiírás legmagasabb kitüntetését a munkásságáért, valamint az angol nyelven megjelent krimiíráshoz való jelentős hozzájárulásáért.

BEVEZETÉS

Ez a könyv a szépirodalom legnépszerűbb műfajának, a kriminek és a műfaj művelőinek a történetét meséli el. Nyomon követi a krimi fejlődését a kezdetektől napjainkig, és feltárja azokat az eseményeket, amelyek a krimiírók életét és munkásságát alakították. Emellett igyekeztem érzékeltetni azt is, mekkora életerőt ad maga a krimiírás.

A krimi irodalmi értékét a huszadik század folyamán következetesen alábecsülték. A kritikai elismerésért folytatott harcban sikerült ugyan teret nyerni, de addig nem lehet győzelmet hirdetni, amíg bárki is összevonja a szemöldökét, amikor a legjobb krimiket a mainstream fikció kiemelkedő kötetei mellé sorolják. És még akkor is maradnak ellenállási zónák.

Egy kritikus, Ben Yagoda 2004-ben azt állította, hogy „Az amerikai detektívregény lehet, hogy kereskedelmileg életképes, de kreatív vagy művészi érdeklődésre nem tarthat számot”. Nem értek egyet, ahogyan sok más, a detektívregényekkel foglalkozó kritikus kijelentéseivel sem. De Yagoda legalább Raymond Chandlert és Dashiell Hammett-et – ha már modern utódaikat nem is – elismeréssel méltatta. Természetesen rossz krimiket is kiadnak, mindig is jelentek meg ilyenek, de ez ugyanúgy igaz az „irodalmi fikcióra” is, és a múltban is volt, a jelenben is van éppen elég magas színvonalú krimi, hogy az erre éhezők étvágyát is kielégítse.

Fél évszázad telt el azóta, hogy Julian Symons először adta ki úttörő történetét, a Bloody Murder[1] című művét, amelyet az Egyesült Államokban Mortal Consequences címen ismernek. Húsz év alatt három kiadása jelent meg. Egyetlen később megjelent rivális tanulmány sem tudta megközelíteni a minőségét. Ami a misztérium történetének feltárására irányuló saját próbálkozásaimat illeti, e tekintetben sokkal több köszönettel tartozom Symons-nak, mint bárki másnak. Ám mára megérett az idő arra, hogy friss szemmel újra megvizsgáljuk hogyan fejlődött a krimi.

Mi magyarázza a Mocskos gyilkosság kielégítő utódjának hiányát? Symons megfigyelései éleslszeműekvoltak, de egyetlen történésznek vagy kritikusnak sem lehet soha megengedni, hogy egyedül ő mondja ki az utolsó szót. A legnagyobb kihívást a téma nagyságrendje jelenti. Minden olyan kísérlet, amely a bűnügyi irodalom egyetlen kötetes, egyszerre átfogónak és véglegesnek szánt áttekintését kívánja megírni, kudarcra van ítélve, még akkor is, ha a könyv akkora, mint egy betontömb. Muszáj rendkívül szigorúan válogatni, és ez azt jelenti, hogy sok olyan szerzőt és művet nem tudtam bemutatni a könyvben, akiket pedig csodálok. Azzal vigasztalom magam, hogy az internet korában egy-két kattintással hatalmas mennyiségű információ elérhető.

Amint az könnyen belátható, ez nem egy tudományos munka vagy enciklopédia. A kulcskérdés számomra az volt, hogy érdemes-e megírni egy nem fikciós könyvet, ha az nem rendelkezik saját, határozott karakterrel? Ezért, ahogyan korábban a The Golden Age of Murder és a The Story of Classic Crime in 100 Books kötetek esetében, most is a regényírás technikáit alkalmaztam, abban a reményben, hogy a történet életre kel.

Minden nyomozás kezdetén – legyen az bűnügyi vagy irodalmi – kérdések merülnek fel. Hol húzódnak a krimi határai? Hová illeszkednek a kémtörténetek? Van-e értelme határozott határt húzni a detektívregény és a thriller írói között? A műfaj és mellékágai tömör, mégis értelmes definícióit évtizedek óta keresik, de ennek a munkának nagyobb a füstje, mint a lángja. Raymond Chandler egyszer azt mondta, hogy „a forma... túl sokféle ahhoz, hogy könnyen besorolható legyen”. Egyesek szerint a „rejtély” túlságosan tág fogalom, mely elbagatellizál dolgokat, de kényelmes, még ha homályos is. A krimi célja az, hogy feltárja egy bűntényről az igazságot. Ez az igazság jellemzően arra vonatkozik, hogy ki tette (whodunit), hogyan tette (howdunit), miért tette (whydunit), vagy, hogy ki az áldozat (whowasdunin). Ezen túlmenően a pedantéria értelmetlennek tűnik. A legtöbb ember felismeri a krimit, és sok író ingázik a fikció különböző műfajai között.

Az olvasók ritkán gondolnak a Bűn és bűnhődésre és A perre, mint krimire, pedig mind Dosztojevszkij, mind Kafka szelleme számos bűnügyi regényt áthat. Francis Iles, aki egykor a szigorú műfaji definíciók mellett kardoskodott, később maga is méltatta bűnügyi rovatában Harper Lee-nek a Ne bántsátok a feketerigót című regényét és John Fowles-nak A lepkegyűjtő című művét.

A. S. Byatt Mindenem (Possession) című regénye bizonyos értelemben detektívregény, míg a Man Booker-díjas Eleanor Catton A fényességek (The Luminaries) című regénye megírásakor olyan szerzőktől merített ihletet, mint Agatha Christie, James M. Cain, Wilkie Collins és Graham Greene. Ma már aligha számít, hogy az olyan írók könyveit, mint John le Carré vagy Georges Simenon, kém- vagy detektívtörténetként, illetve mainstream regényként forgalmazzák-e.

A könyvtárak és a könyvesboltok azonban gyakran külön részleget rendeznek be a krimiknek, és ez egyes írókat megdöbbent. A kategorizálás hasznos lehet (akárcsak az a praktikus szó, hogy „műfaj”), feltéve, hogy ennek hatására a krimi nem kerül irodalmi gettóba. A kockázat az, hogy a különböző típusú krimik szegmentálása mesterséges megkülönböztetéseket és előítéleteket hozhat létre, és ezekből már így is túl sok van a világban. Még a rajongók és maguk az írók is néha elfogultan vélekednek a megszokott körükön kívüli krimikről. Ebben a könyvemben megpróbáltam különböző szálakat összeszőni, hogy kiemeljem a krimiírás egy-egy ága vagy az írók egy bizonyos csoportja és mások közötti kapcsolatokat. Ezek a kapcsolatok gyakran sokkal szorosabbak, mint amilyennek első látásra tűnnek. Mint oly sok kapcsolat az életben, ezek is érdekesebbek és tanulságosabbak, mint a nyilvánvaló, de sekélyes besorolások.

Nem szorítkoztam a gyanúsítottak vizsgálatára, amint az szokás, bár közülük sokan érdemesek a szemrevételezésre. A puszta tény, hogy egy regényt kritikailag vagy kereskedelmileg mellőznek, még nem jelenti azt, hogy értéktelen. És ha egy évtizedekkel ezelőtt megjelent könyv olyan attitűdöket mutat, amelyeket ma már nem fogadunk el, ez még nem ok arra, hogy kitöröljük a történelemből. Ha nem veszünk tudomást a múlt ostobaságairól (szexizmus, antiszemitizmus, rasszizmus, homofóbia vagy bármi más), nem fogjuk megérteni, hogy mi okozta őket, és mi okozza őket továbbra is – ezáltal pedig azt kockáztatjuk, hogy új lehetőségek nyílnak a régi hibák megismétlésére.

A porlepte polcokon kincsek lapulnak, és a klasszikus krimik közelmúltbeli újjáéledése során olyan könyvek is a bestsellerlisták élére kerültek, melyek akár háromnegyed évszázadig nem voltak nyomtatásban, miközben sok új regény, ha nem is mindig tudatosan, de az Aranykorbeli elődök előtt tiszteleg. Hány kritikusnak (vagy kiadónak) volt elegendő képzelőtehetsége ahhoz, hogy ezt előre lássa? Az elhanyagolt krimiírók már régóta írnak olyan értékes regényeket, mint amilyeneket ismertebb kollégáik produkáltak. És a silányabban megírt könyvek is gyakran rendelkeznek érdekességgel és érdemekkel.

Az Így éltek ők fő narratívája, ha nem is feszesen, de a kronológiai pályát követi. Az egyes fejezetek a szerzők életében bekövetkezett olyan, néha mellékes nek tűnő eseménnyel vagy eseménysorozattal kezdődnek, amelyek hatással voltak az írói munkásságára; ezt követően a fejezet egy adott témát vagy témakört dolgoz fel, amely a szerzőhöz kapcsolódik. Rugalmas szerkezetet választottam, hogy olyan könyvek és témák is helyet kapjanak, amelyeket érdemesnek tartok a tárgyalásra, de nem illenek bele egy lineáris beszámolóba.

Symons attól tartott, hogy a túl sok életrajzi részlet megbontaná a Mocskos gyilkosság egyensúlyát; megértem aggodalmát, és azt is, hogy lehetetlen a szerzők életét a maga teljes és gazdag részletességében bemutatni. Symons visszafogottsága azonban azt jelentette, hogy figyelmen kívül hagyta az olyan írók életének eseményeit, mint Dorothy L. Sayers, pedig ezek az események, helyesen értelmezve megfelelő kontextusba helyezik írásaikat, és választ adnak a munkásságukkal kapcsolatos felületes kritikák egy részére is. A gyanús életrajzi adatok azonban mindenütt jelen vannak, és a számtalan ellentmondásból kihámozni a valóságot, az bizony minden irodalmi detektív számára kihívást jelent. A tény és a fikció szétválasztása (vajon Arthur Upfield Bony nevű zsarujában valóban csörgedezett ausztrál őslakósok vére is, vagy csak kitalálta a történetet?) nem mindig kivitelezhető; de ez is az életet tükrözi.

A szerzők amikor karaktereiket felépítik, gyakran saját tapasztalataikból és mások életéből merítenek. A nyilvánvaló párhuzamok gyakran meghökkentőek, de nem bölcs dolog túl sokat olvasni a tényleges vagy vélt hatásokról. Nem tudhatod, ki és miért akar befolyásolni az ilyen információkkal. A tényeket még akkor is újra lehet értelmezni, ha valós bűntények szolgáltatják a cselekmény alapanyagát… Az irodalom egyfajta képzeletbeli alkímia.

A műfaj történetének feltárása segít felfedezni a különböző korszakokban, a világ különböző részein és az irodalom különböző ágaiban dolgozó szerzők tapasztalatai közötti hasonlóságokat. Rávilágít továbbá az írók kreatív módszereire is, és a kiadókéra, akik népszerűsítik portékáikat. Gyakran úgy tűnik, hogy a könyvek eladása ugyanannyi leleményességet kíván, mint a könyvek megírása. Ez nem modernkori fejlemény, még akkor sem, ha valamikor régen egyes szerzők visszautasították, hogy reklámcélokra fényképet vagy életrajzi jegyzetet adjanak a borítóhoz. Manapság sokat számít a kiadók megítélése a szerző „népszerűsíthetőségéről” vagy „platformjáról”, néha túl sokat is. Az önbecsüléssel rendelkező írók jobban szeretik, ha a mű érdemei alapján ítélik meg őket, nem pedig fotogén vonzerejük vagy (publicistáik) marketing- és közösségi média-képességei alapján. Ám hiába siránkozunk a könyvek előállításával és eladásával kapcsolatos kereskedelmi nyomás miatt, ez a nyers valóság. A gyilkosságot, ahogy Dorothy L. Sayers jól tudta, reklámozni kell.

Az egyes szerzőkkel kapcsolatos különvéleményem mögött egy tágabb cél húzódik meg. Amikor olvasókkal beszélgetek, a világ bármely szegletéből származzanak is, mindig megdöbbentő, mennyire lenyűgözi őket, ha bepillantást nyerhetnek az írói életbe. Az én célom az, hogy ízelítőt adjak a hullámvölgyekből, a szerencsés véletlenekből és a váratlan szerencsétlenségekből, amelyek az irodalmi hírnevet megalapozzák vagy megtörik. A cél nem a magánéletbe való behatolás vagy a szenzáció keresése, hanem a megértés lehetővé tétele.

Nem újdonság az sem, hogy a szerzők egy kislétszámú, gazdagon fizetett elitre és egy csendes többségre oszthatók. Utóbbiak, akik, miután sikerült valóra váltaniuk az első könyvük kiadásának álmát, kétségbeesett küzdelmet folytatnak a játékban maradásért. És még a látszólag legsikeresebb szerzők is szembesülhetnek mentális egészségügyi problémákkal, ahogyan azok az írók is (és sokan vannak), akiket a kiadóik azért hagynak cserben, mert az eladásaik nem elégítik ki a könyvelőket. E stresszhelyzetek jobb megértése talán arra ösztönözhet másokat, hogy az együttérzés által mérsékeljék az írókról, könyveikről és kudarcaikról alkotott ítéleteiket.

A Detection Club (a brit krimiírók társasága) tagjainak életéről és teljesítményeiről szóló tanulmányom irásakor szem előtt tartottam az olvasók és a kritikusok reakcióit a The Golden Age of Murder című könyvem kapcsán. A krimirajongók, akárcsak a detektívek, szeretnek új felfedezéseket tenni, és Symons Curiosities and Singletons című jegyzete felbecsülhetetlen értékű része volt a Mocskos gyilkosságnak. Ezért a fejezetek végén lévő jegyzetek további olvasmányokhoz, nézni- és hallgatnivalókhoz adnak támpontokat, valamint rengeteg részletet a rejtélyfejtők számára.

*

Az Így éltek ők megírásakor kulcskérdés volt, hogy tartalmazzon-e a szöveg olyan spoilereket, amelyek elárulják az egyes művek végét. Symonsnak nem volt ezzel kapcsolatban lelkiismeret-furdalása. A hagyományos érvelés szerint nem lehet értelmesen tárgyalni a történeteket, ha nem vizsgáljuk meg, hogyan végződnek, de az ilyen kishitű álláspont számomra nem tűnik vonzónak, sem meggyőzőnek. Legfőbb célom arra ösztönözni az embereket, hogy osztozzanak a krimik iránti rajongásomban. Annak ellenére, hogy amennyire csak lehet, kerülöm a spoilereket, nem fogadom el azt nézetet, hogy nem lehet örömet találni az olyan krimiben, amelyiknek már ismerjük a befejezését, hiszen a jó krimiknek jót tesz, ha többször is elolvassák.

Raymond Chandler, aki hangsúlyosan írt arról, hogy az írók hogyan gyakorolják „a gyilkosság egyszerű művészetét”, megkönnyebbülését fejezte ki, hogy „az akadémikusok halott keze” nem fojtotta meg a műfajt. Megdöbbenne, ha megtudná, hogy a krimit ma már tanítják az egyetemeken, miközben a témáról szóló művelt tanulmányok is szaporodnak; akárcsak a regények esetében, ezek minősége is nagyon eltérő, de én személy szerint sokat profitáltam a szakemberek bátorításából és bölcsességéből szerte a világon, különösen Symons, Sayers, Haycraft, Murch, Barzun és Taylor, Knight, Panek, Murphy, Rzepka, Greene és Priestman, a Twentieth Century Crime and Mystery Writers, valamint az OUP és a Routledge Companions könyveire.

Az évek során több, a bűnügyi regényirodalomról szóló kötethez hozzájárultam: enciklopédiákhoz (British Crime Writing: An Encyclopedia), referenciakötetekhez (The Oxford Companion to Crime and Mystery Writing és a Twentieth Century Crime Writers), tudományos kiadványokhoz (The Routledge Companion to Crime Fiction), esszégyűjteményekhez (101 Deectives), regényekhez, antológiákhoz, nem szépirodalmi könyvek bevezetőjéhez és így tovább. Ezúttal valami másra törekszem. Az Így éltek ők egy ember utazása a műfaj múltján keresztül, annak minden korlátjával és sajátosságával együtt.

Rajongó és író is vagyok egyszerre.

Symons küzdött azzal, hogy összeegyeztesse az irodalmi ítélet objektív mércéjébe vetett áhítatos hitét azzal a tudattal, hogy kijelentései saját ízlését tükrözik. Ahogy telt az idő, hangsúlyozta, hogy nézetei nyitottak az „ésszerű ellentmondásra”. Egy olyan korban, amikor az emberek néha ijesztő intoleranciát tanúsítanak a saját nézeteikkel ellentétes nézetekkel szemben, a civilizált vitát bátorítani kell. Egyikünknek sincs monopóliuma a bölcsességre, legyen szó a krimiről vagy bármi másról. Nem csinálok titkot a saját véleményemből, de az folyamatosan fejlődik, és irodalmi ítéletek széles skálájára hivatkoztam, köztük olyanokra is, amelyekkel egyáltalán nem értek egyet. A krimiírói élet realitásaira összpontosítva gyakran idéztem krimiíró kollégákat, tudományos szerzőket ritkán. Ha szerencsénk van, akkor az emberek elolvassák a történeteket és saját maguk alkotnak véleményt róluk.

Könyvem sokkal szélesebb területet fed le, mint a Mocskos gyilkosság, és nem csupán azért, mert életrajzi anyagot tartalmaz, vagy, mert ma már sokkal több regény létezik. Sok olyan írót és könyvet említek, amelyeket Symons figyelmen kívül hagyott, köztük rengeteg olyan kuriózumot, amelyek tetszenek nekem, még ha kétséges is, hogy mesterművek lennének. Eltökéltem, hogy nem hagyom teljesen figyelmen kívül a színházi, rádiós, televíziós és filmes krimiket, illetve a true crime területét sem. Szót ejtek az eredetileg nem angol nyelven írt szépirodalomról is.

A hely azonban korlátozott. Symonshoz hasonlóan én is eltekintettem a lábjegyzetek zűrzavarától, de Symonsszal ellentétben bibliográfiát is mellékeltem, valamint az egyes fejezetek végjegyzeteiben átfogó hivatkozásokat. Sok élő szerzőről is írok, de igyekeztem elkerülni az elfogultságot. A fő hangsúlyt arra helyeztem, hogyan jutott el a krimi a fejlődés jelenlegi szakaszába, nem pedig a kortárs irodalmi színtér áttekintésére, bár arról is sok szó esik.

A stílus szempontjából inkább a rugalmasságot választottam, mint a következetességet, például a regények filmes és televíziós adaptációira való szelektív hivatkozásokkal. A könyvek gyakran alternatív címeket viselnek, más esetekben a cím szinte azonos; sokat megemlítek, de korántsem az összeset. A szövegben tárgyalt zsánerregények esetében általában megadtam az első megjelenés dátumát, hogy segítsem a könyvek történelmi kontextusba helyezését, de mivel ez a mű nem enciklopédia, igyekeztem elkerülni, hogy az olvasót elárasszam dátumokkal és olyan részletekkel, amelyek könnyen kikereshetők a Google-ból. Az eredetileg más nyelven megjelent könyvek esetében néhány eset kivételével az angol címeket használtam. Ahol a szerzők írói álnevet használnak, ott az álnevükön hivatkoztam rájuk, ha ez ismertebb, mint a valódi nevük; ilyenek például John Rhode, Milward Kennedy, J. J. Connington és S. S. Van Dine. Kivételt képez Anthony Berkeley és Francis Iles, A. B. Cox két hasonlóan jelentős álneve; azt használtam, amelyik a szövegkörnyezetnek megfelel, míg Ross Macdonaldra általában a kevésbé ismert álnevén hivatkoztam: Ken Millar, mivel a Millar család történetére összpontosítottam.

Mindenekelőtt remélem, hogy ez a könyv arra ösztönzi az embereket, hogy felfedezzék és élvezzék azokat a könyveket és szerzőket, amelyekkel korábban nem találkoztak. Ha a krimiirodalom kincsestárának feltárásával az olvasóknak újabb örömökben lesz részük, akkor az Így éltek ők elérte a célját.

Martin Edwards

1.

FORRADALOM

A kezdetek

„A terror volt a nap parancsa; és félő volt, hogy még egy egyszerű regényírót is árulónak lehet feltüntetni.”

William Godwin

William Godwin a fenti szavakat 1795-ben írta, egy évvel azután, hogy megjelentette azt, amit ma „átütő erejű regénynek” neveznénk. Története egy bűntény felgöngyölítését mutatta be. Állítása ellenére Godwin korántsem volt egyszerű lélek. Természeténél fogva ellentmondásos egyéniség volt: négy évet töltött másként gondolkodó lelkészként, mielőtt vitaszomja a radikális politizálásba vezette. Thomas Paine-nek, az Egyesült Államok egyik alapító atyjának volt a barátja, és a francia forradalom által inspirált anarchista volt, bár ekkorra már ő is kezdett elgondolkodni azon, hogy a gazdagok és hatalmasok lelkes guillotine-ozása kezd túlmenni minden határon.

Az íróként eltöltött tíz év kiábrándította Godwint: „Minden, amit írtam, hamvába holt a sajtóban”. Vágyott „a kétségtelen eredetiség” minősítésre, és ezért egy olyan könyv ötletével állt elő, „amely valamilyen módon nagyon erős érdeklődést kelt... a menekülési és üldözési kalandok sorozata; a menekülő folyamatosan attól retteg, hogy szörnyűségek történnek majd vele...”. Az eredmény az első embervadászatról szóló thriller lett, az üldözéses regények irodalmi elődje, az olyan könyveké, mint John Buchan-nek az első világháború alatt megjelent Harminckilenc lépcsőfok (The Thirty-Nine Steps) című regénye vagy Frederick Forsyth A sakál napja (The Day of the Jackal) (1971) című könyve, illetve Lee Child Összeesküvés (A Wanted Man) (2012) című thrillerje.

Hogy az olvasókat érdekelje főhőse sorsa, Godwin nagy tétekben játszatta őt. Kitalált „egy titkos gyilkosságot, amelynek felderítésére az ártatlan áldozatot a kíváncsiság leküzdhetetlen szellemének kell hajtania. A gyilkosnak így elegendő indítéka lenne arra, hogy üldözze a szerencsétlen felfedezőt, hogy megfossza őt békéjétől, jellemétől és hitétől, és örökre a hatalmában tartsa”.

Godwin találta fel azt a történetmesélési módszert, amelyet később sok detektívregényíró átvett. A cselekményét visszafelé haladva építette fel. A folyamatra visszaemlékezve 1832-ben azt mondta, hogy csak akkor írt, „amikor az Isteni sugallatot éreztem”. Ez ritkán a siker receptje. A legtöbb író számára az afflatus, vagyis az isteni ihlet ugyanolyan megfoghatatlan, mint bármelyik szökevény menekülés közben. A könyvet egy év alatt fejezte be, többnyire „felfokozott izgalmi állapotában” dolgozva.

Godwin nagy figyelmet fordított a nézőpontra, a harmadik személyben írt oldalakat mellőzte, előnyben részesítve az első személyű elbeszélés közvetlenségét. Egyes szerzők, tartva a tudatalatti hatásoktól és a plágium vádjától, írás közben kerülik a saját művükhöz kapcsolódó könyvek olvasását. Godwinnak nem voltak ilyen aggályai. Átnézte a Newgate Calendar-t (1), amelynek eleven és rendkívül népszerű, bár igencsak megszépített beszámolói tényleges bűntényekről szóltak. A börtönszökések és az álruhák használata Jack Sheppard bűnözői karrierjéből eredt, Godwin törvényen kívüli bandájának pedig Dick Turpin útonállókból álló bandája szolgált mintául. A másik forrás a Kékszakállról szóló népmese volt, amelynek gyökerei olyan gyilkosokról szóló történetekben gyökereznek, mint a tizenötödik századi breton sorozatgyilkos, Gilles de Rais. Godwin így nyilatkozott: „Falkland volt az én Kékszakállam, Caleb Williams kitartóan próbált rájönni a tiltott titokra”.

1794 áprilisában befejezte „hatalmas csekélységének” munkálatait, de akkor a legtöbb író számára ismerős kételyei támadtak: „Szörnyen egyenetlennek tűnik számomra… Mit tettem? Írtam egy könyvet, hogy szórakoztassam a fiúkat és a lányokat a szabad óráikban, egy történetet, amelyet sietve felfaltak, lenyeltek alázatosan és lélektelenül”.

Godwin a könyvének ezt a lapos címet adta: Things As They Are, de a mű csaknem negyven évvel az első megjelenés után már a The Adventures of Caleb Williamsalcímmel vált ismertté. Ekkor végre rájött, hogy regényének vonzereje inkább hősének igazságkeresésében rejlik, mintsem a politikai előítéletekben, amelyek a megírására késztették.

Godwin azt tűzte ki célul, hogy „általános áttekintést adjon a hazai és fel nem jegyzett despotizmus azon módozatairól, amelyek révén az ember az ember pusztítójává válik”, és magyarázó előszava annyira megijesztette a könyvkereskedőket, hogy az előszót töröltették.

A könyv megjelenése egybeesett a „habeas corpus” ifjabb William Pitt általi felfüggesztésével, ami lehetővé tette a bizonyítás nélküli gyanú alapján történő letartóztatást, illetve bebörtönzést, vád vagy tárgyalás nélkül. A kormánypárti British Critic egyik kritikusa szerint Godwin könyve „szembetűnő példája annak, hogy a jelentős tehetségeket milyen gonosz módon lehet felhasználni” (2). Godwin történetében a fiatal Caleb Williams egy kedves vidéki földesúr, Falkland titkára lesz, akit korábban felmentettek egy ellenszenves szomszéd, Barnabas Tyrell meggyilkolásának vádja alól. Két másik férfit felakasztottak a bűntényért, de Caleb azt gyanítja, hogy Falklandnak akad rejtegetnivalója. Amatőr nyomozói munkája eredményeként elbocsátják, börtönbe vetik, majd Falkland és brutális csatlósa, Gines üldözőbe veszik. Miután másokra kente a bűntettét, Falklandban feltámad a lelkiismeret. Godwin számára az igazi bűnös az a társadalom, amely Falkland egyéniségét formálta. Falklandot erényei a „legkevésbé valószínű gyanúsított” előfutárává teszik, akiről a későbbi krimikben gyakran kiderül, hogy gyilkos. Godwin belebotlott abba a kérdésbe, amelyet a detektívregények és a pszichológiai feszültséggel foglalkozó írók azóta is feltesznek: kiben bízhatok?

Caleb Williams jól fogyott. Richard Brinsley Sheridan drámaíró felügyelte a George Colman által írt, Stephen Storace dalaival készült színpadi változatot, amely a cenzúra megkerülése érdekében A vasláda (The Iron Chest) címet kapta. Egy nemzedékkel a könyv első megjelenése után William Hazlitt esszéista és kritikus azt állította, hogy „aki valaha olvasta, nem tudja elfelejteni”, de a mai krimirajongóknak nehézséget okozhat Godwin zavaros prózája. P. D. James az emlékirataiban „olvashatatlannak” minősítette a könyvet.

Julian Symons hihetően érvelt amellett, hogy Godwin könyve volt az első, amely „a krimi irodalom jellegzetes hangját” ütötte meg, de még ingatagabb talajon állt, amikor azt állította, hogy a könyv „különös jelentősége... abban áll, hogy tagad minden olyan állítást, amely később a detektívregényekben fordul elő. A detektívregények a jogállamiságot abszolút jónak állítják be, Godwin könyvében viszont teljes mértékben rossznak tekinthető”. Ha a legjobb detektívtörténetek sorai között olvasunk, a törvényhez és az igazságszolgáltatáshoz való hozzáállásuk gyakran felforgatóbb, mint azt Symons és más kritikusok felismerték.

William Godwin egy elképesztő személyiségű krimiíró volt. A cambridgeshire-i Wisbechben született 1756-ban, ami aligha volt a gyilkosságok és a vérengzések, vagy akár a forradalmi lelkesedés melegágya, de mielőtt lelkész lett volna, Londonban tanult. A fotelforradalmár hozzáállása és viselkedése miatt ellentmondásokba keveredett. Vallásos ember volt, majd ateista lett, a közgazdaságtanról prédikált, de a pénzzel nem tudott bánni, a női függetlenség szószólója volt, aki feldühödött, amikor a lánya megszökött egy költővel.

Mary Wollstonecraftot Godwin egy vacsorán ismerte meg, amelyet kiadója adott Thomas Paine számára. A nő Franciaországban megismerkedett egy amerikai üzletemberrel, akitől egy lánya született. Miután gyermekének apja elhagyta, visszatért Angliába és felújította ismeretségét Godwinnal. Összeházasodtak, és Mary 1797. augusztus 30-án életet adott második lányának, akit szintén Marynek hívtak, de az anya tíz nappal később meghalt.

Godwin gyászában megírta a Memoirs of the Author of a Vindication of the Rights of Woman (Mary öt évvel a halála előtt publikálta a feminista elmélet e korai polemikus írását, a Vindication of the Rights of Woman-t), de őszintesége kontraproduktív volt. Maryben az olvasók többnyire a bukott nőt, mintsem az intellektuális feminizmus ragyogó példáját látták. 1801-ben Godwin újra megnősült. Második felesége ifjúsági regények kiadója volt. A házaspár nemsokára már öt gyermeket nevelt, és az anyagi katasztrófa elhárításáért küzdött.

A segítség, bármennyire hihetetlen, az ifjú Percy Bysshe Shelley alakjában érkezett.

Bemutatkozott Godwinnak, és saját anyagi gondjai ellenére kölcsönt vett fel egy várható örökség erejéig, hogy segítsen kifizetni az idős férfi adósságait. Shelley nős volt, de beleszeretett Godwin lányába, Marybe, amikor a lány még csak tizenhat éves volt, és Franciaországba szöktette őt. Godwin helytelenítette a kapcsolatot, bár Shelley feleségének halála lehetővé tette a pár számára a házasságot. Mary később apjának ajánlotta Frankenstein című regényét; Godwin pedig lánya irodalmi ügynöke lett, bár a Matilda című novellájához nem volt hajlandó segítséget nyújtani, talán mert témája egy apa és lánya közötti vérfertőző viszony volt. A mű 1959-ig kiadatlan maradt.

Néhány évvel a megjelenés után Caleb Williams inspirálta Charles Brockden Brown (3) amerikai magazinszerkesztőt és regényírót az Arthur Mervyn megírására, amely két részben jelent meg 1799-ben és 1800-ban. A történet ismét egy fiatalember kalandjairól szólt, aki megpróbálja kideríteni az igazságot egy eltitkolt gyilkosságról; a hangsúly főképp a feszültségen, mint a felderítésen van.

Egy angol melodráma, az Edward Bulwer-Lytton (4) által írt Pelham (1828) szintén tartalmaz Caleb Williams-re emlékeztető elemeket, de politikai felhang nélkül. Egy valós gyilkos, John Thurtell (5) ihlette Thornton, a regénybeli gyilkos ábrázolását. Bulwer-Lytton legismertebb regénye, a Eugene Aram (1832) pedig egy olyan XVIII. századi gyilkosságról szólt, amelynek ötletét Godwin is fontolgatta egykor.

Godwin folytatta az írást, de korai példája lett annak, ami a könyvkiadás örök valósága: a ma még menő regény holnap már nem lesz az. Életrajzírója, Peter Marshall szerint 1836-ban bekövetkezett halálakor „az értelmiségiek egy szűk körén kívül gyakorlatilag senki sem ismerte a nevét”. Pénzügyei továbbra is siralmasan alakultak. Három évvel a halála előtt a kincstári bevételi hivatal hivatalvezetőjének és főszolgabírójának posztjára való kinevezésért folyamodott. A tisztség megszüntetésére vonatkozó inditvány arra késztette az öreg anarchistát, hogy könyörögjön az új tory miniszterelnöknek, Robert Peel-nek (6), hogy hagyja őt a zsírosbödönnél maradni. Peel beleegyezett, arra hivatkozva, hogy „hálásan emlékszik vissza arra az örömre”, amelyet Godwin írásaiban lelt.

Erősségeiben és gyengeségeiben, szenvedélyeiben és képmutatásaiban Godwin túlságosan is emberi volt. Karrierjében, sok későbbi bűnügyi regényíróhoz hasonlóan, több volt a hullámvölgy, mint a siker. De Caleb Williamsszel irodalmi forradalmat indított el.

De… milyen mélyen gyökerezik a krimi? Nos, a bűnügyi irodalom Káin és Ábel történetéig nyúlik vissza, míg az Oidipusz király egy sötét családi pszichodráma. Egyesek szerint, ha William Shakespeare ma élne, krimiszerzőként keresné a kenyerét. A Macbeth-et pedig „pszichológiai thrillerként” aposztrofálnánk. A modern krimi azonban messze áll az ősi rejtélyektől, gyilkosságokról és vérengzésekről szóló beszámolóktól, legyen szó, akár a nyugati, akár a tiszteletreméltó kínai bírósági ügyekről (gong'an) szóló történetekről, amelyeket időnként a modern bűnügyi regény előfutárának tekintenek.

Dorothy L. Sayers, akinek kritikai meglátásai a huszadik század első felében éppoly nagy hatást gyakoroltak, mint Julian Symonsé a második felében, hősies erőfeszítéseket tett, hogy az első négy detektívtörténetet ókori klasszikusokként azonosítsa, kettőt a korai keresztény egyház apokrifjei közül, egy görögöt és egy rómait. Úgy érvelt, hogy a Zsuzsanna és a vének című bibliai mese „a tanúvallomások elemzésével” foglalkozik, míg a szintén a Dániel bővített könyvéhez tartozó Bel és a sárkányban „a materiális nyomokból való következtetés tudománya, a népszerű Scotland Yard módjára, a legegyszerűbb kifejező eszközökre redukálódik”. Ramszesz egyiptomi király története (7), ahogyan azt Hérodotosz elmeséli, „pszichológiai felderítést” tartalmaz; az Aeneás-ban szereplő Herkules és Cacus története pedig „hamis nyomok gyártásával” foglalkozott. De miként Symons rámutatott, ez a négy történet többnyire „a természetes ravaszságra, mintsem a detektív ügyességére” összpontosít. Az Ezeregyéjszaka és Chaucernek a Canterbury mesékből Az apácák papjának előbeszéde és meséje című fejezet különféle trükkjei ugyanilyen távol állnak a detektívtörténettől.

A XVII. század első felében John Reynolds The Triumph of God's Revenge against the Crying and Execrable Sinne of (Willful and Premeditated) Murther című műve hatalmas népszerűségnek örvendett. Ahogy Douglas G. Greene amerikai tudós rámutatott, „olyan gyilkossági történeteket tartalmazott, amelyeket a későbbi időkben detektívek nyomoztak volna, és amelyekről bírósági tárgyalásokat tartottak volna, de a mű lényege az volt, hogy Isten megbünteti a gyilkosokat”.

A felvilágosodással változás következett be. Daniel Defoe, akit leginkább a Robinson Crusoe (1719) című regényéről ismerhetünk, megírta azt, amit ma „true crime”-nak neveznénk, többek között egy pamfletet hírhedt bűnügyekről, Jack Sheppardról, a tolvajról és börtönszökevényről (8), valamint szépirodalmi műveket is írt. A Roxana, avagy a szerencsés kedves (1724) című műve az üldözés és a gyilkossággal való fenyegetés elemeivel megelőzi a bűnügyi regényt, bár Defoe fő törekvése az erkölcsi állásfoglalás volt. Reginald Hill, az egyik élvonalbeli brit detektívregény-író úgy érvelt, hogy „Defoe nem a modern értelemben vett krimiíró, de mint bűnügyi témával foglalkozó írónak a jelentőségét és hatását nem lehet eléggé hangsúlyozni”.

Voltaire Zadig című művében (1747) a címszereplő szinte Nagy Detektív módjára von le zseniális következtetéseket a tárgyi bizonyítékokból. Ez Greene szerint „a Felvilágosodás azon feltételezését tükrözi, hogy az ember gondolkodással képes válaszokat találni”. Többé már nem volt elég Istenre várni...

A Caleb Williams-szel egyidőben jelent meg Ann Radcliffe-nak (9) a The Mysteries of Udolpho című gótikus története, amelyben a gonosz Montoni megpróbálja megfosztani Emily St. Aubert-t az örökségétől. Harminc évvel korábban Horace Walpole megalkotta The Castle of Otranto: A Gothic Story, a gótikus történetet, amely a középkori Szicíliában játszódik; az ő perverz thrillere késztette Radcliffe-et és másokat a gótikus hagyomány folytatására. A romos kastély vagy apátság hangulatos hátteret biztosít ezekben a történetekben ahhoz, hogy egy gonosz idős férfi fenyegessen egy bájos fiatal hősnőt.

A természetfeletti megoldásokhoz folyamodó gótikus történetek a szellem- és horrorfikció előfutárai. Radcliffe úgy fejlesztette tovább ez a műfajt, hogy racionális magyarázatot adott az általa leírt zavarba ejtő eseményekre. Ezzel megalapozta a detektívtörténetek középpontját, bár az ő prioritása a sötét és láthatatlan erőktől való félelemkeltés volt. Samuel Taylor Coleridge (10) is azok közé tartozott, akiket megragadott az Udolpho: „A rejtélyes borzalmak folyamatosan izgalomban tartják az elmét a természetfeletti jelenlétének gondolatával... és bár zseniálisan megmagyarázzák őket triviális okokkal, ez oldalról-oldalra ébren tartja a kíváncsiságot.”

Michele Slung amerikai kritikus azt állítja, hogy: „a gótika a nők fikciója (11). A nők olvassák, írják, és ami a legfontosabb, azonosulnak vele... Jane Austen tudta, hogy a gótika az ő neméhez tartozik, és nagyon jól szórakozott azon, hogy ezt a fogalmat A klastrom titkában kibontakoztassa”. Austen 1817-ben megjelent regénye gúnyt űz a „borzalmas” gótikus regényekből, mindenekelőtt az Udolpho rejtélyeiből. P. D. James mindazonáltal azt állította, hogy az Emma (1815) detektívtörténetként is olvasható, melyben „Austen ügyesen felépített nyomokkal csap be minket” (12).

A gótikus férfiírók közé tartozott Matthew Gregory Lewis, aki a szenzációs A szerzetes (The Monk: A Romance) (1796) című műért felelős, és Charles Maturin, aki a Melmoth the Wanderer (1820) című történetet írta. Szintén gótikus árnyalatú volt egy eredetileg névtelenül megjelent, de később James Hogg-nak tulajdonított könyv: The Private Memoirs and Confessions of a Justified Sinner (1824). Hoggnak ez a különleges könyve Patricia Highsmith feszültséggel teli regényeinek, valamint a Tartan[2] Noir-nak címkézett sötét kortárs krimiknek az őse. A „talált dokumentumként” bemutatott bonyolult történet egy kálvinista lelkész fiáról szól, aki a tizennyolcadik századi Skóciában bűnténysorozatba kezd. Ahogy Ian Rankin fogalmaz, a mű a pszichológiai „grand guignol[3]” egyik példája, amely az erkölcsi kétértelműségre és az emberben dúló ösztönök harcát képviselő hasonmásokra helyezi a hangsúlyt (13).

A brit és amerikai írókhoz hasonlóan, az európai írók is a modern olvasók számára felismerhető formában használták a krimi és a nyomozás elemeit. E. T. A. Hoffmann 1819-ben megjelent Scudéri kisasszony című novellája a „képtelen bűntény” előfutára. Gilbert Adair brit író és kritikus szerint ez volt a legelső detektívtörténet (14).

Egy hitelesebb, de kevésbé ismert jelölt erre a címre szintén egy német írótól származik. Adolf Müllner Der Kaliber (1828) című műve, amely egy testvérgyilkosságról szól, korai példája a ballisztikával kapcsolatos krimiknek. Müllner ügyvéd volt, és jogi ismeretei hitelességet kölcsönöztek a történetnek. A megjelenés utáni évben meghalt (15).

Jóval a Scandi noir korszaka előtt a norvég tanár és költő, Mauritz Hansen is publikált bűnügyi történeteket, köztük 1836-ban a The Troll Mountain címűt, amelyben a tettes kilétének bírósági leleplezése előrevetíti Erle Stanley Gardnernek a Perry Mason-történeteit. Három évvel később, a The Murder of Machine-Builder Roolfsen című művében Hansen egy bűnügyi kirakósjátékot, egy detektívregényt és a rejtély megoldását kínálta egyszerre (16).

Carl Jonas Love Almqvist, egy svéd felszentelt pap 1838-ban kiadta a The Mill of Skallnora című gótikus hangulatú krimit. Tizenhárom évvel később gyilkossági kísérlet és csalás gyanújával vádolták meg, az Egyesült Államokba menekült, ahol bigámiában élt (17).

A hagyományos nézet szerint azonban az első detektívtörténet Edgar Allan Poe 1841-ben megjelent A Morgue utcai kettős gyilkosság című műve volt. De vajon kinek a műve érdemes erre a kiemelt figyelemre, Hoffmanné, Müllneré vagy Hansené, vagy talán egy ismeretlen szerzőé? A válasz a definíció vitatott kérdéseitől függ. Ahogy Reginald Hill mondta, a modern krimi számára éppúgy nem létezik egyetlen kiindulópont, mint a modern társadalom számára (18).

Bármilyen erősek is legyenek a rivális állítások a szigorú kronológia szempontjából, a detektívtörténet fejlődésére messze Poe gyakorolta a legnagyobb hatást. Kétségtelenül ő alkotta meg az első jelentős fiktív detektívet is, C. Auguste Dupin lovag személyében.

Jegyzetek

E fejezet fő forrásai közé tartozik Peter Marshall Godwin-életrajza, P. D. James: Time to Be in Earnest és Talking about Detective Fiction, Symons: Mocskos gyilkosság, Doug Greene: John Dickson Carr életrajza, valamint Reginald Hill: A Pre-History in H. R. F. Keating's Whodunit?

1. A Newgate Calendar: A névtelen bűnügyeknek ez a sorozata először 1773-ban jelent meg; korábban François Gayot de Pitaval francia ügyvéd hasonló beszámolókat adott ki az okokról (causes célèbres), amelyek „Pitaval” néven váltak ismertté. A kalendárium népszerűségének köszönhetően divatba jöttek a „Newgate-regények”, a bűnözőket, például Dick Turpint ünneplő vagy romantikusan ábrázoló melodramatikus regények. A néhai nagy Jonathan Wild úr élettörténete (1743) című regényében Henry Fielding szatírával fűszerezi a tolvaj-gyilkosról szóló beszámolóját. A főhősök távoli irodalmi elődei voltak A. J. Raffles-nek, Tom Ripley-nek és Jeff Lindsay Dexter Morgan-jének.

2. Szemléletes példája annak, hogy milyen gonosz módon lehet kihasználni a jelentős tehetségeket: LeRoy Lad Panek, a detektívtörténet modern szépirodalomban való integrálását célzó kritikai tanulmányok úttörője, úgy véli, hogy Godwin politikai előítéletei nem többek „öncélú nyafogásnál”. A marxista kritikus Ernest Mandel mást reklamált: a könyv „radikálisan kispolgári” ideológiát terjeszt. Szerinte: „A szerző egy becsületes, baráti és alapvetően egyenlő értékű egyénekből álló kis közösségre vágyik, más szóval kisbirtokosokra”.

3. Charles Brockden Brown Wieland-je a gyilkosság pszichológiáját kutatja. Az Edgar Huntly, or The Memoirs of a Sleepwalker című regényt, amelyben a címszereplő hős azt próbálja kideríteni, ki ölte meg barátját, Waldegrave-et, néha az első amerikai detektívregénynek nevezik, de Brown elsősorban a fő gyanúsított zavart pszichéjére, nem pedig a felderítésre összpontosít. Érdeklődött az indiánok nyomkövetési képességei iránt is, amely nyomozási technika James Fenimore Cooper népszerű bőrharisnyás történeteiben, nevezetesen Az utolsó mohikán és A szarvasölő című regényekben is feltűnik. Ezekben szerepelt Nathaniel „Natty” Bumppo, a fehér szülők gyermeke, aki indiánok között nőtt fel, és akinek számos kalandban társa volt a mohikán főnök, Csingacsguk.

4. Edward Bulwer-Lytton: Bulwer-Lytton parlamenti képviselő lett és végül nemesi rangra emelkedett. Túlzás lenne bűnügyi regényírónak nevezni, de a bűnözés több könyvében is jelentős szerepet játszik, köztük a Paul Clifford (1830) címűben, amely egy úri útonállóról szól.

5. John Thurtell egy Elstree-i tóban tüntette el áldozatát, jóval azelőtt, hogy a város filmstúdiónak adott otthont. A J. E. Preston Muddock, írói álnevén Dick Donovan által írt Thurtell's Crime a valós eset laza fikciója. A Murder at Elstree jobbára a tényeken alapul; a szerző, Thomas Burke, egy Hasfelmetsző Jack mintájára készült sorozatgyilkosról is írt egy hátborzongató történetet The Hands of Mr. Ottermole címmel.

6. Robert Peel 1829-ben belügyminiszterként bevezette a Scotland Yardon működő Metropolitan Police Force-ot. A „peel-i elvek” konszenzussal állapították meg a rendfenntartás normáit, és a rendőrök „peeliek” vagy „bobbyk” néven váltak ismertté.

7. Ramszesz... „pszichológiai felderítés”: John Dickson Carr To Wake the Dead című krimijében Dr. Gideon Fell a rejtély felgöngyölítésekor utal az egyiptomi fáraóra.

8. Jack Sheppard: William Harrison Ainsworth hírhedt tolvajról szóló regénye erkölcsi pánikot váltott ki (ezt Claire Harman Murder by the Book című könyvében tárgyalja), amikor Lord William Russell gyilkosa azt állította, hogy a könyv olvasása késztette a bűntett elkövetésére. Ezért fordulhat elő, hogy a szerzőket bűnbakként állítják be mások vétkeiért.

9. Ann Radcliffe az erős női karakterekre specializálódott, és harmincéves korára négy regényt írt, életének főműve a The Mysteries of Udolpho volt. Miután még egy regényt megjelentetett, hírneve csúcsán eltűnt a nyilvánosság elől, a pletykák szerint elmegyógyintézetbe került. Életének nagy részét rejtély övezi, de életrajzírója, Rictor Norton a Mistress of Udolpho című könyvében arra a következtetésre jut, hogy depresszióban szenvedett. Írói stílusa sokakban gúnyolódást váltott ki, de csodálói közé tartozott Dosztojevszkij, Byron és Thomas De Quincey, aki a nemzedék legnagyobb varázslójaként jellemezte őt az Egy angol ópiumevő-ben (Confessions of an English opium-Eater).

10. Samuel Taylor Coleridge Christabel című verses gótikus elbeszélése, amelyet soha nem fejezett be. Fiatalemberként a későbbi magánnyomozó regényíró, Ken Millar, azaz Ross Macdonald „vad ambíciója” volt, hogy befejezze a verset, de aztán úgy döntött, hogy Coleridge filozófiai gyökereiről ír disszertációt. Millar a Self-portrait című könyvében így érvelt: „A korai gótikus írók a modern értelemben vett halálfélelmet tanulták meg... az irodalmi felderítés iránti késztetésnek abból az igényből kell fakadnia, hogy az élet, amelyet kioltottak valamely alantas okból, értelmet nyerjen. Egy olyan bűnténynek a felderítése, mint a gyilkosság, valamiféle üdvözítő kegyességet, egy emberibb és végzetes tudást igényel.”

11. A gótika, mint női regény: ez alól az elv alól a kivételek közé tartozik P. M. Hubbard munkássága, kezdve a Flush as May című regényével 1963-ban. Visszafogott hangnemben íródott feszültségregényei, jellemzően vidéki brit környezetben játszódnak, amely inkább fenyegetőnek, mint idillinek bizonyul. Könyvei sosem voltak bestsellerek, de Philip Hubbard elegáns prózája olyan csodálókat vonzott, mint Anthony Boucher és H. R. F. Keating.

12. Jane Austin hatása: P. D. James-nek A halál jár Pemberley-ben (Death Comes to pemberley) című regénye egy Austen stílusát idéző krimi, amely hat évvel a Büszkeség és balítélet eseményei után kezdődik. Az Üdv néked, Arthur, nagy király szerzőjének, T. H. White-nak a Darkness in Pemberley című könyvében, mely a krimi és a thriller furcsa keveréke, Austen halvány visszhangjait fedezhetjük fel. Val McDermid A klastrom titka című regényébe Austen stílusát vitte tovább kortárs átdolgozással, míg a szatíra a vámpírtörténetekre irányul. Reginald Hill Poor Emma című novellája Emma életét képzeli el a Knightley úrral kötött házassága után, míg A Cure for All Diseases Austen befejezetlen Charlotte (Sanditon) című regényét vetíti át a modern korba, és egy gyilkossági rejtéllyel egészíti ki. Alexander McCall Smith Emma című műve egy 2014-ben megjelent aktualizált változata az azonos című Austen műnek. Austen dédunokája, Lois Austen-Leigh rövid karriert kezdett detektívregényíróként a The Incredible Crime című regényével, amely a könnyű vígjátékot ötvözi a kábítószer-csempészetről szóló vázlatos cselekménnyel. Utolsó regénye, az emlékezetes The Gobblecock Mystery címmel 1938-ban jelent meg.

13. Ian Rankin a Why Crime Fiction is Good For You című cikkében kifejti, hogy Hogg milyen hatással volt az írói munkásságára, nem utolsósorban a Knots and Crosses című regényében, amelyben Rebus nyomozót állítja szembe gonosz alteregójával.

14. Ernst Theodor Wilhelm Hoffmann (aki Mozart előtt tisztelegve felvette az „Amadeus” keresztnevet is) a romantikus mozgalom egyik vezető alakja volt. A Scudéry kisasszony egy XVII. századi történelmi krimi, amely Párizsban játszódik, és a Brinvilliers-mérgezési per alapján íródott. Az esetből John Dickson Carr is merített a The Burning Court című unortodox „képtelen bűntény” típusú krimijéhez. A Scudéry kisasszonyt Gilbert Adair a sorozatgyilkos-történet példájaként említette, miközben azt sugallta, hogy Scudéry egy „előkelő idős vénkisasszony, aki nem áll távol Agatha Christie Miss Marple-jétől”. Hoffmann The Marquise de la Pivardiere című története egy de Pitaval által elbeszélt valós esetből merített.

15. Adolf Müllner pályafutását Tannert és Kratz tárgyalja az Early German and Austrian Detective Fiction: an Anthology című műben.

16. Mauritz Hansen a Murder in the Midnight Sun: Crime Fiction in Norway 1825-2005 című művében Nils Nordberg szerint több mint húsz olyan történetet írt meg, „amelyek tágabb értelemben a krimi kategóriába sorolhatók. A legkorábbi, a The Mad Christian, egy lélektani thriller, 1821-ben jelent meg”.

17. Carl Jonas Love Almqvist: a korai svéd krimiket Bertil Falk a Locked Rooms and Open Spaces című kötet bevezetőjében tárgyalja. Svédország első jelentős női detektívírója Aurora Ljungstedt volt.

18. Reginald Hill mondta a Looking for a Programme in Colloquium on Crime-ban, szerk. Robin W. Winks.

2.

REJTÉLY ÉS KÉPZELET

Edgar Allan Poe és az első detektívtörténetek

A detektívregény alapító atyjának halála éppoly különös és zavarba ejtő volt, mint bármelyik rejtélyes és fantáziadús története. Edgar Allan Poe még egy rejtélyes „halálos üzenetet” is hagyott hátra, amely sorsáról árulkodik. Az évek során a nyomozó életrajzírók annyi magyarázatot találtak ki a halálára, hogy az egy tekervényes krimihez is elég lenne. És mint oly sok megoldatlan ügy, a rejtély hivatalosan is megoldatlan maradt.

1849. szeptember 27-én Poe elbúcsúzott Sarah Elmira Royster Sheltontól, a nőtől, akit feleségül akart venni, és akivel többéves különélés után újra összejöttek. A virginiai Richmondban felnőtt Poe és Elmira már jó ideje szerelmesek voltak, de a lány apja megsemmisítette a leveleket, amelyeket Poe az egyetemről küldött Elmirának, mivel úgy vélte, hogy a lány tizenöt évesen még túl fiatal egy komoly kapcsolathoz. Két évvel később férjhez ment egy üzletemberhez, aki 1844-ben meghalt. Amikor az özvegy és Poe újra találkoztak, régi románcuk újra fellángolt.

Poe terve az volt, hogy Richmondból gőzhajóval utazik Baltimore-ba, majd vonattal utazik haza New Yorkba, és útközben megáll Philadelphiában. Elmira levelet várt tőle, de a következő hír október 9-én érkezett, egy rövid sajtóhírben. Poe Baltimore-ban „négy vagy öt napig tartó betegség után” meghalt, és már el is temették.

Úgy tűnik, Poe eltűnt, mielőtt Baltimore-ban felbukkant volna, és amikor megtalálták, nyomorúságos állapotban volt. Italtól átázott, rongyos ruhát viselt, amely nyilvánvalóan nem a sajátja volt. Nem tudta megmagyarázni, mi történt vele, és a vég bekövetkezte előtt folyamatosan delíriumba esett és a „Reynolds!” nevet ismételgette. De ki volt Reynolds?

Poe halálának hivatalos oka agyvelőgyulladás volt, ami több kérdést vet fel, mint választ. Egyesek szerint természetes okok miatt halt meg, mint például alkoholmérgezésben, vagy szén-monoxid-mérgezésben (a beltéri világításhoz használt széngáztól) vagy higanymérgezésben, ami lehetett a kolerajárványt követő higanybevitel következménye. Matthew Pearl (1) író azt állította, hogy Poe-t agydaganat ölte meg. Vagy talán veszettséget kapott? Egy másik lehetőség, hogy tüdőgyulladásba torkolló influenzában halt meg.

Évtizedekig azonban széles körben elterjedt az a nézet, hogy Poe a „cooping”, a választási csalás egy durva formájának áldozata lett. Ez úgy nézett ki, hogy valamely jelöltet támogató banda elrabolta az áldozatokat, álruhába öltöztették és arra kényszerítették őket, hogy többször is szavazzanak különböző nevek alatt a jelöltjükre. Baltimore-ban akkoriban valóban választások zajlottak. Ha Poe-t elkapták, alkohollal itatták és valaki más ruhájába öltöztették, ez megmagyarázhatja zilált állapotát és delíriumát. A Ryan's Tavern előtt találtak rá, amely a „cooperek” hírhedt törzshelye volt. De az is lehet, hogy egyszerűen csak önszántából részegítette magát kábulatba, majd verőemberek verték össze.

A legrémségesebb elmélet szerint Poe-t meggyilkolták. John Evangelist Walsh a Midnight Dreary (1998) című könyvében azt állítja, hogy Poe-t Philadelphiában támadta meg Elmira három testvére, mert alkalmatlannak tartották arra, hogy feleségül vegye gazdag özvegy nővérüket. Walsh azt sugallja, hogy Poe ezután Baltimore-ba ment, hogy aztán Roysterék ismét rajtaütésszerűen megtámadják. Nagy mennyiségű whiskyt itattak vele, megverték, és hagyták meghalni, majd a gyanú elterelése érdekében kitalálták a „cooper” történetet.

Miért tenne bárki ilyet, hogy megakadályozza a házasságot? Walsh szerint a testvérek Poe-t egy züllött szerencsevadásznak tartották, akinek az írói adottságai mit sem számítottak a megdöbbentően kicsapongó életmódjához képest. Walsh viszont a Reynolds-féle „nyomot” szándékos megtévesztésnek tartja, és rámutat, hogy egy bizonyos Henry B. Reynolds a baltimore-i választásokon elnöklő bírák között volt. Az is elképzelhető, hogy Poe Jeremiah Reynolds megszállottja volt, aki kulcsfontosságú hatással volt Arthur Gordon Pym, a tengerész (1838) című regényére. A gyilkossági elmélet izgalmas, de az Elmira testvérei elleni vádat soha nem bizonyították.

A Midnight Dreary-t mindazonáltal jelölték a Mystery Writers of America egyik rangos díjára. Ezeket a díjakat Poe tiszteletére Edgars-nak nevezik.

Poe 1809-ben született Bostonban egy vándorszínházi társulat két tagjának gyermekeként. Életét az első pillanattól az utolsóig szerencsétlenségek keserítették. Apja nem sokkal a születése után rejtélyesen eltűnt, a találgatások szerint nem kizárt, hogy őt is meggyilkolták. Mielőtt Poe betöltötte volna második születésnapját, édesanyja meghalt tüdővészben. Egy gyermektelen házaspár, John és Frances Allan vette őt magához a virginiai Richmondban. Allan üzletember volt, akinek a cége Angliában is nyitott egy fiókot, így Poe öt évig Angliában (2) járt iskolába.

Poe önpusztító magatartással tetézte balszerencséjét. Például otthagyta az egyetemet, miután szerencsejáték-adósságot halmozott fel, majd jelentkezett a hadseregbe, felvett egy álnevet, Edgar A. Perry, és hazudott az életkoráról. A dicstelen katonai viselkedése miatt hadbíróság elé került, súlyos kötelességszegéssel vádolták. Mivel állandóan pénzszűkében volt, az újságírás felé fordult, hogy költőként és novellaíróként kiegészítse jövedelmét.

1836-ban Poe feleségül vette unokatestvérét, Virginia Clemm-et, aki akkor mindössze tizenhárom éves volt. Kapcsolatuk kérdéseket vetett fel Poe szexuális hajlamaival és azzal kapcsolatban, hogy a házasságot valaha is megkötötték-e, de az egyértelműnek tűnik, hogy a pár odaadóan szerette egymást. Poe személyiségének sötétebb oldalát a hátborzongató regények írásában élte ki.

1839-ben Poe írni kezdett a Burton's Gentleman's Magazine számára. A magazin tulajdonosa William Evans Burton, egy angol származású színész, drámaíró és író volt, aki öt évvel korábban költözött az Egyesült Államokba. Burton szépirodalommal is foglalkozott, és 1837-ben a magazinban jelent meg a The Secret Cell című írása. Ezt az Angliában játszódó történetet egy meg nem nevezett detektív meséli el, aki az ügyet úgy írja le, mint „a való élet összevisszaságát; egy összeesküvés, egy emberrablás, egy apácazárda és egy elmegyógyintézet keveredik csendőrökkel, lovaskocsikkal és egy öreg mosónővel”. Az elbeszélő egy eltűnt nővel kapcsolatos rejtélyt old meg, a deduktív érvelés helyett a kitartásra és az álruha használatára támaszkodva; a történet az úgynevezett „sensation novel”-t, azaz a sokkoló hatásvadász regényt, mint a klasszikus detektívregényt vetíti előre.

Poe és Burton kapcsolata később megromlott, és Poe kilépett, vagy kirúgták. Burton ezután eladta a magazint, amelyet egy másik magazinnal egyesítettek a Graham's Magazine-ba. Nem sokkal a tulajdonosváltás után Poe lett a szerkesztő. Itt publikálta 1841-ben első detektívtörténetét A Morgue utcai kettős gyilkosságot (The Murders in the Rue Morgue).

Leghíresebb verse, A holló (3) négy évvel később jelent meg. Fiatal felesége ekkor már tuberkulózisban szenvedett. Poe sokat ivott, és valószínűleg ópiummal kísérletezett. Egy sor meggondolatlan flörtbe bonyolódott és hajszál híján menekült meg egy pisztolypárbajból. Virginia huszonnégy éves korában bekövetkezett halála megrendítő csapás volt a számára. Utolsó versében, a Lee Annácskában (Annabel Lee), amelyet felesége elvesztése ihletett, egy olyan témát érint, amely megszállta: „egy gyönyörű nő halála kétségtelenül a legköltőibb téma a világon, és ugyanígy kétségtelen, hogy a gyászoló szerelmes ajkai a legalkalmasabbak erre a témára”.

Meggondolatlan érzelmi összefonódások sorozatával vigasztalta magát, amelyek Julian Symons (4) jellemzése szerint „egy francia bohózat alapjául” szolgálhattak volna. Megkérte Helen Whitman kezét, és minden bizonnyal Annie Richmondot is el akarta volna venni, ha az szabad lett volna. Szintén feleségül akarta venni Mrs. Sheltont... Ám, noha Poe nevetségesen viselkedett, nyomorúságában semmi komikus nem volt. Ezért senki sem hibáztathatta a Royster testvéreket, amiért Poe-t alkalmatlan férjnek tartották Elmira számára. Zűrös életmódja elhomályosította zsenialitását, és rengeteg ellenséget szerzett magának. A New York Daily Tribune brutális nekrológjában (5) ez állt: „Edgar Allan Poe meghalt. Ez a bejelentés sokakat megdöbbent majd, de keveseket fog elszomorítani”. Ma már kevés kritikusnak van kétsége afelől, hogy Poe Amerika egyik legnagyobb írója volt.

Poe csodálta Byront, de más irodalmárok is hatottak rá, például E. T. A. Hoffmann, akinek romantikájához sajátos amerikai ízt adott. Poe személyiségének két ellentétes aspektusa ragyog át detektívregényein. Mint oly sok későbbi krimiíró, ő is egyszerre volt tehetséges költő és lelkes rejtvényfejtő (6). Természetének látnoki oldala és a groteszk iránti vonzalma egyesül a logika iránti szenvedélyével a Morgue utcai kettős gyilkosságban, amely egy olyan bizarr gyilkossági rejtélyt mutat be, amelyet csak egy igazi detektív tudna megoldani.

C. Auguste Dupin-t saját illuzórikus énjének ideáljaként alkotta meg. A detektívregények története során Ross Macdonald, a magánnyomozó regényíró szerint „a detektívhős képviselte alkotóját, és az ő értékeit ültette át a társadalomba... Poe detektívtörténetei eszközt adnak az írónak... a bűntudat és a borzalom kiűzésére vagy ellenőrzésére... A bűntudatot megduplázta Poe gyötrelmes betekintése a tudatalattiba. Valamilyen racionális mintával kellett irányítania, és a detektívtörténet, „az arányosítás története”, ilyen mintát nyújtott.

Dupin illusztris családból származik, amely nehéz időket élt meg. A deduktív gondolkodáshoz való tehetségéhez romantikus vonás társul, ami arra készteti, hogy hajnalban lehúzza párizsi lakásának redőnyeit, és csak akkor sétáljon ki a szabadba, amikor élvezheti „az igazi sötétség eljövetelét”. Egy meg nem nevezett barát rögzíti Dupin három ügyét, ezzel az ügyes eszközzel lehetővé téve, hogy az elbeszélő – akárcsak az olvasó – alázatos elismeréssel tekintsen a detektív zsenialitására (7).

A Morgue utcai kettős gyilkosságban Camille L'Espanaye holttestét bezárt lakásának kéményébe gyömöszölik, míg édesanyja kegyetlenül megcsonkított holtteste az udvaron hever. Ahogy a Gazette des Tribunaux beszámol róla: „Ilyen rejtélyes és zavarba ejtő gyilkosságot... még soha nem követtek el Párizsban… A nyomok láthatatlanok”. Dupin gúnyolódik a rendőrség tehetetlenségén, és Vidocq-ot, a Sûreté alapítóját, a gazemberből lett bűnözőt „jó tippelőnek” tartja. „A nyomozás némi szórakozást nyújt majd nekünk” – mondja Dupin, megelőlegezve a „nagy nyomozók” egymást követő generációi által a bűnügyek felderítésében alkalmazott, játékra épülő megközelítést. A rendőrséggel ellentétben Dupin dedukciós képességével olyan zseniális megoldással (8) áll elő a hátborzongató „zárt szobás rejtélyre” (9), mely által ez az írás a detektívtörténet műfajának alapművévé válik.

Dupin a Marie Rogêt titka című regényben tér vissza, amelyet Charles Baudelaire (10), Poe egyik korai fordítója remekműnek nevezett. A történet alapja egy valós eset (11) a „gyönyörű szivarlány”, Mary Rogers halála, amelyet Poe az Egyesült Államokból Franciaországba helyezett át. Dupin az újsághírek gondos tanulmányozásából következtet arra, hogy mi történt Marie Rogêt-val, akinek holttestét a Szajnában találták meg.

A történet bevezette a „foteldetektívet” (12), de ennél többet is tett, mert a krimiíró ezúttal egy tényleges bűntény megoldására vállalkozott. Poe azt állította, hogy „azzal az ürüggyel, hogy megmutatom, hogyan fejtette meg Dupin Marie meggyilkolásának rejtélyét, valójában a valódi New York-i tragédia igen szigorú elemzésébe bocsátkoztam”. Hogy következtetései helytállóak voltak-e, az vitatható, de az ő példáját követte Arthur Conan Doyle (13) és Erle Stanley Gardner is, akik mindketten nagy horderejű bűnügyi nyomozásokba keveredtek.

Dupin utolsó ügye, Az ellopott levél megteremtette a mintát az olyan detektívtörténetek számára, amelyekben a rejtély megoldása olyan nyilvánvaló, hogy mindenki átsiklik felette. Dupin ezúttal hivatásos detektívként tevékenykedik és fizetést fogad el szolgálataiért, de ez volt az utolsó elhajlása. Sem Poe, sem kortársai nem fogták fel a három történet által képviselt áttörés mértékét, de hosszú távú hatásuk olyan mélyreható volt, hogy Dupin megérdemli a fiktív detektívek panteonjában elfoglalt előkelő helyét (14).

Poe két másik bűnügyi és nyomozós történetet is írt. Az aranybogár, amely egy elásott kincs hollétére vonatkozó rejtvényt tartalmaz, megnyerte a philadelphiai Dollar Newspaper által meghirdetett pályázatot. Poe-t lenyűgözte a rejtjelezés, amit népszerüsített is: a Graham's Magazine olvasóit felkérte, küldjenek megoldandó rejtjeleket. Az aranybogár titkosirást tartalmaz, amely hasonló ahhoz a rejtvényhez, amellyel később Sherlock Holmesnak kellett szembesülnie Arthur Conan Doyle A táncoló figurák (1903) című művében.

Mivel a helyettesítési rejtjelek viszonylag egyszerűek, a változatosságot kereső detektívregény-írók egyre ördöngösebb kódokat és rejtjeleket (15) alkottak, hogy kihívást jelentsenek olvasóik intellektusának. Ennek hátránya, hogy egy bonyolult titkosítási séma magyarázata sok oldalt igénybe vehet, és az olvasó türelmét a végsőkig próbára teheti. Poe és Conan Doyle elég bölcsek voltak ahhoz, hogy ne várják meg, amíg a bonyodalmak unalmassá válnak.

A Thou Art the Man című novellában Poe Barnabas Shuttleworthy-nek, Rattleborough város leggazdagabb lakosának eltűnésével és feltételezett meggyilkolásával foglalkozik. A tettes az a személy, aki a legkevésbé tűnik bűnösnek. Ez a könnyed történet nélkülözi a finomságokat, de a gonosztevő a hamis nyomok elhelyezésével és a „legkevésbé valószínű gyanúsított” fogalmával egyaránt a műfaj alapelemévé vált az Agatha Christie, Ellery Queen és mások által az első világháború után írt krimikben.

Poe úttörő bűnügyi történetekből álló ötösfogata jól illusztrálja azt, amit Edward Shanks (16) „a regény mechanikájához való érzéknek” nevezett. Az öt történet szenzációs volt és kevés figyelmet szentelt a rendőri munkának, de több ezer krimihez szolgáltatott alapot.

Jegyzetek

A fejezet fő forrásai Edward Shanks és Julian Symons életrajzai, a Midnight Dreary és Natasha Geiling The (Still) Mysterious Death of Edgar Allan Poe című írása (2014. október 7., www.smithsonianmag.com)

1. Matthew Pearl-nek a Poe árnya (The Poe Shadow) című regénye egy baltimore-i ügyvéd azon törekvéséről szól, hogy megtudja az igazságot Poe sorsáról.

2. Andrew Taylor The American Boy című gótikus meséje Poe-nak a Stoke Newingtonban töltött iskolai évei idején játszódik. A történet eredete egy színdarab ötlete volt Missing Edgar címmel, amelyet Taylor végül nem írt meg. Egyik történelmi forrása Clarissa Trant naplói voltak, amelyekből John Dickson Carr „képtelen bűntény” típusú története, a Fire, Burn! is származott, amelyben egy huszadik századi rendőr visszautazik az időben. Carr The Gentleman from Paris című műve Poe iránti lelkesedését tükrözi, és A köpenyes ember (The Man with a Cloak, 1951) címmel filmre is vitték.

3. William Hjortsberg Nevermore című könyve, akárcsak a Midnight Dreary, A Holló egyik mondatából kapta a címét. A Nevermore-ban Arthur Conan Doyle Harry Houdini közreműködésével Poe meséinek mintájára elkövetett gyilkosságsorozat után nyomoz. A cselekmény 1923-ban játszódik New Yorkban, a szereplők között szerepel Damon Runyon is.

4. Julian Symons a Lee Annácska nevén (The Name of Annabel Lee) című krimiben leleményesen használja ki Poe műveinek és Poe megszállott természetének ismeretét.

5. A brutális nekrológ szerzője Rufus Wilmot Griswold volt, aki Poe-t követte a Graham's Magazine szerkesztőjeként. Ez a karaktergyilkos egyén volt Poe irodalmi hagyatékának végrehajtója is.

6. Ellery Queen „mint oly sok későbbi krimiíró, egyszerre volt tehetséges költő és lelkes rejtvényfejtő”. Poetic Justice című antológiája költők által írt bűnügyi történetekből áll. A költészet és a detektívregény közös vonása többek között a forma és a szerkezet középpontba állítása. Stephen Dobyns példa a tehetséges költőre, aki mind a Charlie Bradshaw-ról szóló magánnyomozós sorozatával, mind az olyan önálló feszültséggel teli regényekkel, mint a Három lány síremléke, sikereket ért el.

7. Ez a módszer, amelyet Arthur Conan Doyle tökéletesített Sherlock Holmes és Dr. Watson kapcsolatában, a detektívregények alapeszközévé vált. A. E. W. Mason Hanaud és Ricardo, Ernest Bramah Carrados és Carlyle, Agatha Christie Poirot és Hastings, valamint R. Austin Freeman Thorndyke és Jervis az ünnepelt példák erre, de számos kevésbé ismert párosítás is létezett, például Rupert Penny Beale főfelügyelő és tőzsdeügynök cimborája, Tony Purdon. A „Watson” eszköz népszerűsége egészen a második világháborúig fennmaradt, amikor is Christie egyik legjobb regényében megváltozott. Colin Dexter újjáélesztette Morse-ról és Lewisról szóló könyveivel, újabban pedig Anthony Horowitz maga vette át Watson szerepét zseniális nyomozója, Hawthorne mellett.

8. Amint Symons rámutatott, hitelessége megkérdőjelezhető: „Ha az érvelés hibás, a történetek értéke is csökken”. Ez visszatérő hiba a műfajban, de a legjobb könyvek kompenzációt nyújtanak azon a stílusos módon, ahogyan az írók a vékony jégen táncolnak...

9. Ez a történet azonban nem az első „zárt szobás rejtély”, mert Sheridan Le Fanu 1838-ban kiadott Passage in the Secret History of an Irish Countess című művében már találunk hasonlót, csakhogy ebből hiányzik a Dupin-féle detektív.

10. Ross Macdonald szerint: „Egyszer felállítottam egy elméletet (és Anthony Boucher nem is ellenkezett), miszerint a detektívtörténet modernkori fejlődésének nagy része Baudelaire-től, az ő ’dandyizmusától’ és a városról, mint pokolról alkotott víziójától ered.”

11. Mary Rogers 1841-ben történt meggyilkolását Daniel Stashower vizsgálja a The Beautiful Cigar Girl című művében. Mary egy dohányboltban dolgozott, amelynek olyan irodalmi nagyságok voltak a patronálói, mint James Fenimore Cooper és Washington Irving. Halálának rejtélyét hivatalosan soha nem oldották meg, de ez volt az első a számtalan true crime közül, amely a detektívregényeket ihlette.

12. A fiktív „foteldetektívek” közé tartoznak: Zaleski herceg, egy visszavonultan élő orosz száműzött, aki a kanapéról oldja meg a bűnügyeket; M. P. Shiel, egy kétes származású író, aki Redonda királyának vallotta magát; Orczy bárónő The Old Man in the Corner című regényében egy londoni ABC teázó törzsvendége, Watson-ja pedig egy fiatal újságírónő, Polly Burton; Harry Kemelman Nicky Welt-je szigorúan logikus nyomozó, akadémikus, aki sakkozik egy tanítványával, aki az ő „Watsonja”. Nicky leghíresebb ügye a The Nine Mile Walk volt. A forma rendhagyó alkalmazásának példája, ahol a szerző a foteldetektív szerepét tölti be, Julian Symonsnak a Death’s Darkest Face című műve.

13. Az ő nyomát követik olyan neves krimiírók, mint Arthur Conan Doyle. Peter Costello The Real World of Sherlock Holmes címmel írt könyvet, Conan Doyle, Detective címmel átdolgozott műve is az író valódi bűnügyi nyomozásait vizsgálja. A leghíresebb az Edalji ügy volt, amelyet Julian Barnes az Arthur & George című regényében írt meg és Dan Kavanagh írói álnéven négy könnyed hangnemű regényt írt a biszexuális Duffy magánnyomozóról.

14. Dupin megérdemli a kitalált detektívek panteonjában elfoglalt előkelő helyét: későbbi írók nem egyszer feltámasztották Dupin-t, köztük volt Michael Harrison, aki szintén a Sherlock-ot utánzók közé tartozik.

15. kódok és rejtjelek: Az Aranykorbeli detektívregényekben például John Rhode a Peril at Cranbury Hall-ban, Dorothy L. Sayers a Have His Carcase-ban és Rupert Penny a Policeman's Evidence-ben. J. J. Connington kódokat és rejtjeleket alkalmazott a The Case with Nine Solutions-ban és a The Castleford Conundrum-ban, míg A Minor Operation-ben egy Braille-írógép által létrehozott rejtjeles szerelmeslevelek szerepelnek. Mindazon hiedelmeket, hogy a rejtjel használata elvesztette vonzerejét a modern korban, eloszlatta Dan Brown több millió példányban eladott A Da Vinci-kód című thrillere, amelyben sorozatbeli karaktere, Robert Langdon harvardi professzor szerepel.

16. Edward Richard Buxton Shanks ugyancsak költő és kritikus volt, aki kedvelte a detektívtörténeteket, amelyekről az Evening Standard számára írt kritikákat. Saját regényei közül a vidéki Anglia hátborzongató története az Old King Cole a krimi műfajának perifériáján tanyázik.

1  Magyar címe: Mocskos gyilkosság, de a teljes mű magyarul nem jelent meg. A Tetthely öt részletet közölt 1989- és 1990-ben megjelent számaiban.

2  skótmintás szövet

3  francia horrorszínház