Dee Dumas

PISZKOS ALKU

A SZERELEM VIHARA 1.

Copyright © Szabó Rita

Hungarian edition © Soraya Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Szabó Rita

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektúra: Hoppe Adrienn

Tördelés: Vasi Csaba

Felelős kiadó: Vasiné Szabó Rita

ISBN: 978-615-6583-23-9

Elektronikus kiadvány

Soraya Kiadó, Farmos, 2024

Elérhetőségek:

info@sorayakiado.com

www.sorayakiado.com

facebook.com/sorayakiado

youtube.com/@sorayakiado

facebook.com/deedumas

instagram.com/dee.dumas

tiktok.com/@dee_dumas_writer

Tartalomjegyzék

ELŐSZÓ

1. FEJEZET

2. FEJEZET

3. FEJEZET

4. FEJEZET

5. FEJEZET

6. FEJEZET

7. FEJEZET

8. FEJEZET

9. FEJEZET

10. FEJEZET

11. FEJEZET

12. FEJEZET

13. FEJEZET

14. FEJEZET

15. FEJEZET

16. FEJEZET

17. FEJEZET

18. FEJEZET

KEDVES OLVASÓM!

„Barátom, soha ne higgy a nőnek.

Mind hamis ígérettel áltat.

Persze szerelemről beszélnek,

de tudd, hogy az árulás átjárja őket.

A testük bujaságra csábít.

Ne feledd, hogy az ördög is a nőt használta fel,

hogy Ádámot kiűzzék a Paradicsomból.

Ne mondd: Hogyha én egyszer szerelmes leszek,

nem kerget őrületbe a szerelem.

De igen, mert egyetlen férfi sem képes ellenállni annak,

hogy egy nő elcsavarja a fejét...”

Az Ezeregyéjszaka meséi

ELŐSZÓ

Sötét éjszaka volt Egyiptomban, annak ellenére, hogy a csillagok tisztán ragyogtak az égen, és a hold is egész fényesen világított. De valamiért mégis ez az éjjel volt a világon a legsötétebb...

Kairó egyik legnagyobb házának ablakaiból eközben fényesség szűrődött ki. De nem mindegyik ablak úszott fényárban, mert a házban volt egy szoba, melyben szintén az éj sötétje uralkodott. Ebből a vaksötétből valamiféle lágy muzsika hallatszott. Az Ezeregyéjszaka meséinek zenéje halkan szólt, alig hallhatóan, de a szoba csöndjében mégis úgy tűnt, mintha bent ülnének a zenészek.

A hegedű bánatosan sírt...

A szobába belépve érzékelhető volt a rend és a tisztaság, na meg a fájdalom és a bánat. Az illat pedig, ami átjárta a helyiséget, maga volt a Kelet varázsa. A fűszeres illatból a szantál volt a legerősebb.

A szoba homokszínű falán nagy méretű képek lógtak, melyek az egyiptomi táj szépségét örökítették meg. A padlót hatalmas, puha, kézi szövésű, igen drága szőnyeg fedte, rajta pedig egy óriási, fehér baldachinnal fedett franciaágy állt. Az ágyat szintén fehér, selyemből készült lepedő takarta. Rajta puha párnák pihentek. Tisztaságot, lágyságot és érzékenységet tükröztek. Az ágy szépen be volt vetve, az ágynemű érintetlen, senki nem feküdt benne azon az estén.

Előtte egy támla nélküli dívány kapott helyet. Cirádás szövése a föld sárgás-barnás színében tündökölt.

Egy picivel arrébb egy kis dohányzóasztal állt, kacskaringós lábai fából készültek, látszott, hogy kézi faragású, ráadásul nagyon aprólékos munka lehetett. A lapját egy fakeretbe illesztett üveg alkotta. Az asztalkán egy üveg ital állt, melynek legalább a fele hiányzott, mellette pedig egy pohár, melyből jól láthatóan kiitták az alkoholt, és csak a félig olvadt jégkockák utaltak arra, hogy ez a pohár nem sokkal ezelőtt még tele volt. A jégtől lecsapódott pára a kis üveg külsején, mint miniatűr patak csordogált lefelé, amíg az asztal meg nem állította, és már egy kisebb tócsát alkotott körülötte.

Az asztalka mellett ugyanolyan szövésű fotel állt, mint amilyen a dívány, a fotelben pedig egy fiatal férfi ült a sötétben. Alig múlt huszonhárom éves, és csak az ablakon beszűrődő holdfény világította meg őt. Haja fekete volt, és rövid, de jól fésült, az arca borostás, de ápolt. Fekete öltönyt viselt fehér inggel és fekete nyakkendővel. Az inge félig kigombolva, így a mellkasa kilátszódott. Mellkasát szőr borította, de a szőrzete nem volt túl erős. Az ingujját hanyagul feltűrte. A nyakkendőjén a csomó kioldva, és csak hagyta, hadd lógjon a nyakában.

A férfi a kezében egy vörös bársonydobozkát tartott, melynek belseje szintén vörös színű volt, és azt egy fehér bársonypárnácska töltötte ki a párna körbeölelt valamit. Valamit, ami nem is olyan régen nagyon fontos emléknek számított a férfi életében. Egy gyűrűt rejtett a kis doboz, egy aranykarikát. A férfi kivette a gyűrűt a helyéről, majd az ujjai között forgatta, s közben nagyokat sóhajtozott. Sóhajtásai fájdalmas nyögésbe torkolltak. Ezen az éjszakán nem csak a hegedű sírt. A férfi szeméből könnyek szöktek elő, lefolytak borostás arcán, egészen a szája sarkáig, miközben még mindig a gyűrűt szorongatta.

Egy kis idő elteltével előrehajolt a fotelból, a jeges pohárba még egy kis italt töltött az üvegből, majd egy szuszra kiitta, aztán visszatette a poharat az asztalra, mely csilingelően csattant az üvegen, végül, mint aki jól végezte dolgát, újra hátradőlt. Ezután ismét forgatni kezdte a karikát.

Gondolkozott. A múltjára gondolt, hogy miért is vette ezt a gyűrűt, és hogy kinek szerette volna adni. Folyton egy párbeszéd csengett a fülében. Egy párbeszéd, ami közte és a szerelme között zajlott, ezelőtt pár héttel.

– Szeretlek – kezdte a férfi.

– Ahogy én is.

– Minden porcikám azt akarja, hogy veled éljem le az életem.

– Ahogy az enyém is. – A szerelme mosolyában és szemeiben akkor minden benne volt, amire egy férfi vágyhat, ezért nem is várt tovább a kérdéssel. Bár nagyon izgult, hiszen sosem kérte még meg egy nő kezét sem, bízott benne, hogy barátnője igent mond neki. A mosolya után már nem volt kétsége, így megszólalt.

– Hozzám jössz feleségül, drágám?

– Boldogan – hangzott az akkor őszintének tűnő válasz.

De ahogy sok minden, ez sem tartott örökké. A boldogság csak egy pillanatnyi varázs volt, mely hirtelen elillant. Hiszen egy sötét éjszakán fény derült a szerelmes nő titkára. Egy borzasztó titokra. S ez a titok olyan sebet ejtett a férfi szívében, amelyről azt hitte, nem gyógyul be soha. Pedig hosszú hetek teltek el azóta. Vajon tényleg ez volt az igazi szerelem? Vagy tévedett? Lesz egyáltalán esély arra, hogy újra szerelmes legyen? Most úgy érezte, hogy semmi esetre sem, hiszen kitépték a szívét. Kitépték, és darabokra törték. De azért lehet még boldog ebben az életben? El tudja felejteni egyáltalán azt a sötét éjszakát, amikor kiderült, hogy a nő, akit mindennél jobban szeretett, akiért az életét is feláldozta volna, és aki miatt majdnem kitagadta a családja, megcsalta és meglopta? Ha igen, vajon meg tud bízni ezek után egyetlen asszonyban is? Mindenesetre le akarta zárni az életének ezen részét, hogy egy újat nyisson. Egy sokkal bizalmatlanabbat, egy kevésbé őszintét.

A férfi végül mélyet sóhajtott, felállt a fotelből, az ablakhoz sétált, és kitárta azt. Beszívta a forró kairói levegőt, majd lassan kieresztette minden gondjával együtt. Még mindig Seherezádé zenéjét hallgatta, mintha az sosem érne véget. Ezután a kezében lévő gyűrűre nézett, és csak ennyit mondott , azt is szinte suttogva, mielőtt kidobta azt az éj sötétjébe.

– Ég veled, Faizah!

1. FEJEZET

10 évvel később

Zoé Darrieux fáradtan keresgélt a táskájában a kulcsai után. Amikor megtalálta azokat, gyorsan kinyitotta a lakása bejárati ajtaját, belépett az előszobába, és egy hirtelen mozdulattal becsapta maga mögött az ajtót, majd fújtatott egyet. A teste szinte beleborzongott, annyira jóleső érzés volt a lakás meghitt melegsége, mert a kinti hideg, esős őszi időtől teljesen átfagyott. Na de mit vár az ember ettől az évszaktól, így november végén? A párizsi időjárás amúgy is kiszámíthatatlan manapság. Ledobta a táskáját az előszobaszekrényre, mellé tette a kulcsait, lerúgta a cipőjét, majd a nappali felé indult, ahol végül a kabátját az egyik fotel támlájára dobta. Ezután ledőlt a kanapéra, érezte, ahogy átfagyott testrészei olvadásnak indulnak, végül egy hatalmasat sóhajtott. Bekapcsolta a tévét, de becsukta a szemeit, hogy lazítson egy picit. Fárasztó napja volt. A gondolatai egy férfi körül forogtak. Ez a pasas levakarhatatlanul tapadt rá, és ez teljesen felzaklatta őt. Valamiért sosem akarta megérteni a visszautasítást. Ráadásul elég csapodár volt, minden nőnek udvarolt, mindenkivel flörtölt, persze senkinél nem volt ennyire kitartó, mint nála. Hiszen akit megkapott, egy éjszaka után ki is dobta.

Qasim hozta a céghez a fiát, miután ő betársult a Darrieux parfümgyárba. Keringtek pletykák az okáról, hogy miért is vette maga mellé az idősebb Fadaei a gyerekét, de ez csak szóbeszéd volt. A mai világban pedig jobb, ha az ember nem hisz a szóbeszédnek.

Na jó, azért azt be kell vallani, hogy a fickó baromi jól nézett ki, csak hát a származása... Arab... Ki a fene kezdene európai létére egy arab férfival? Manapság úgyis hallani mindenfélét ezekről. Persze a fickó elérte a célját, hiszen most is rá gondol. Zoé tagadhatja ugyan az érzéseit, de saját magát nem csaphatja be. Őrülten tetszett neki a pasi, és egyre inkább úgy érezte, nehéz már ellenállnia a csábításnak.

A gondolatmenetét más irányba akarta terelni, ezért nyújtózott egy nagyot, letusolt és megvacsorázott. Végül egy könyvvel a kezében bevackolta magát a kanapéra, és olvasni kezdett. De nem sokáig élvezhette az egyedüllétet, hiszen még alig merült bele a könyv által nyújtott képzelet világába, máris kopogtattak az ajtaján. – Ki a fene lehet az? – kérdezte magától, majd az órára nézett. Már majdnem negyed nyolc volt. Zoé lerakta maga mellé a könyvet, felállt, és a bejárat felé igyekezett.

– Ki az?

Az ajtóból egy vacogó hang szólt vissza.

– Én vagyok, Alizeé.

Zoé kinyitotta az ajtót, a nő pedig besietett rajta. Köszöntötte a barátnőjét, majd lerázta magáról az esőcseppeket, levetette a cipőjét meg a kabátját, miközben még mindig vacogó hangon szólalt meg.

– Már majdnem megfagytam.

Alizeé a nappali közepén állt meg. Zoé barátnője vékony, átlagos magasságú lány volt. Szőke, rövid frizurája folyton beállítva, ráadásul úgy, hogy semmilyen időjárási tényező nem tudott kárt tenni benne. Ez is, meg persze a testalkata és barna szemei vagány, de elegáns nő benyomását keltette. Vele szemben Zoé hosszú, göndör, fekete hajú, sötétkék szemű, alacsony, törékeny, ennek ellenére magabiztos és roppant dekoratív lány volt.

Zoé egy darabig kíváncsian méregette Alizeé-t. Nem értette, miért jött ide ilyenkor. Meg is kérdezte tőle, hiszen a barátnője nem szólalt meg.

– Miért jöttél? Nem mintha zavarnál, de nem ért volna rá holnap? Késő van már.

– Nem. Leveled jött.

– Levelem?

– Zakaria... Hiába mondtam neki, hogy te már hazajöttél a cégtől! A lelkemre kötötte, hogy még ma adjam át. – Majd egy fehér borítékot nyújtott Zoé felé. – Azt mondta, fontos.

– Zakaria – ismételte a nevet Zoé cinikusan. – Már megint Zak! Ülj le – kérte barátnőjét. – Kérsz valamit? Gondolom, átfagytál.

– Egy forró tea jólesne – válaszolta Alizeé, majd kényelmesen elhelyezkedett a fotelban.

Zoé a konyhába ment, és készített két csésze teát, miközben azon elmélkedett, hogy a cég társtulajdonosának fia vajon már megint mit akar tőle. De ez valójában nem is volt kérdés. Minden levelében szebbnél szebb dolgokról írt. Ám ez valószínűleg csak azért volt, hogy megkapja őt. Egy éjszaka kedvéért. Magának sem akarta bevallani, de bizony vonzódott a férfihoz. Ilyenkor, amikor azon tűnődött, hogy milyen lenne az élete egy ilyen pasival, mindig figyelmeztetnie kellett magát, hogy „Vigyázz! Ez a jóképű fickó egy széltoló...” Ennek ellenére eljátszotta, még a barátnője előtt is, hogy utálja azt a tenyérbemászó alakot.

Miután elkészült a forró ital, Zoé bevitte a nappaliba, majd barátnőjével szemben ült le, aki még mindig a borítékot markolászta.

Alizeé barátnője felé tartotta a levelet, de az nem nyúlt érte.

– Elvennéd?

A nő bosszúsan kikapta a kezéből a borítékot, és azzal a lendülettel ledobta a csészék mellé a dohányzóasztalkára.

– Nem olvasod el?

– Mindketten tudjuk, mi van benne.

– Alizeé elmosolyodott, arca lágy vonásai kissé fáradtnak tűntek a mosoly alatt.

– Egy újabb szerelmi vallomás. Nem is értem, hogy bírsz még mindig ellenállni neki, a hosszú hetek óta tartó ostrom után.

– Hogy hogyan? Én tudom, hogy az a pasas nem hozzám való, és ennek több oka is van. Például, hogy azt hiszi, bárkit megkaphat. Beképzelt, öntelt alak. Folyton más nővel lehet látni. A pletykák, amik a múltjáról terjengenek, sem túl bizalomgerjesztők. Állítólag elhagyta a nagy szerelme, de én biztos vagyok abban, hogy ez a pasas hibája volt. Zakaria Fadaei megéri a pénzét. – nyelt egy nagyot. – Holnap beszélek apámmal.

– Beszélsz az apáddal? Na de miért?

– Mert amióta Qasim Fadaei betársult az apám cégéhez, azóta az egoista fia folyton zaklat, és nem ért a szép szóból. Egyszerűen nem látja vagy nem fogja fel, hogy nem akarok tőle semmit – füllentette, majd újabbat nyelt, mintha a homlokára lenne írva, hogy „most átvágtalak, barátnőm, mert bizony tetszik nekem Zak”. – Ez a fickó teljesen kikészít. – Néha kicsit valóban soknak érezte a pasas próbálkozásait, de azért a lelke mélyén jólesett neki az udvarlás. Mivel Zoé büszke nő volt, nem szerette volna, ha bárki megtudná, hogy vonzódik az arab férfihoz, pontosan azért, mert a véleménye teljesen ellentétes volt az érzelmeivel.

– Hát, ha a véleményemre vagy kíváncsi, engem kikészíthetne, mert én is szívesen ébrednék a karjaiban. Ha csak egy éjszakára, akkor is. Ráadásul az a hír járja, hogy az arab pasik nagyon jók az ágyban.

– Jézusom, te lökött vagy – nevette el magát zavarában Zoé, aztán belekortyolt a teájában. – De nem vagyok kíváncsi a véleményedre, sem arra, hogy az arabok mennyire jók az ágyban. – Azért a barátnője utolsó mondatán elgondolkozott, míg csendben iszogatták a teájukat.

– Lassan haza kellene mennem, késő van. Holnap pedig elég sok munkánk lesz. Amúgy is nagyon fáradtnak érzem magam, csak ezt a vacak levelet hoztam – mutatott az asztalon heverő bontatlan borítékra. – Köszönöm a teát, ez hazáig kitart ebben a cudar időben. – Alizeé közben magára aggatta a kabátot és felvette a cipőjét, majd kisietett az ajtón.

Zoé visszaült a kanapéra, és bámulni kezdte a fehér borítékot. De csak egyre jobban felidegesítette magát, ahogy nézte a neki címzett levelet. Zakariának mindig sikerült elérnie, hogy felzaklassa őt. A nő nagyon dühös lett, maga sem értette, hogy miért. Egy hirtelen mozdulattal a tasak után nyúlt, és apró darabokra tépte. Végül a hálószobájába sietett, és lefeküdt aludni. Az álom pedig hamar elnyomta őt.

* * *

Zakaria nem tudott aludni ezen az éjszakán. Talán az is hozzájárult az álmatlanságához, hogy már hozzászokott a párizsi klímához, és nem érezte jól magát a kairói forróságban. De az is lehet, hogy azért, mert egy nőre gondolt. Egy nőre, aki belopta magát a szívébe, mégis úgy érezte, hogy az érzelmei nem befolyásolhatják őt. Nem akart újra csalódni, hiszen még most sem bízott meg egyetlen nőben sem. Nem tudott. Csak azt nem értette, hogy Zoé hiánya miért fáj neki ennyire. Nem merte kimondani, de a szíve mélyén tudta, hogy ez az érzés több, mint vágyakozás. Talán már bele is szeretett, de az nem lehet, egyszerűen nem lehet. Még egyszer nem akart csalódni egy nőben sem. Ezért nem is akarta átadni magát ennek a vágynak, harcolt ellene, amennyire csak tudott, mert bár szerette volna meghódítani Zoét, őrülten félt, hogy újra fájdalmat okoz saját magának. A társtulajdonos lánya, bár nem utasította őt vissza egyértelműen, azért valamilyen módon mindig jelét adta, hogy nem kér a férfi közeledéséből. Így a fickó is folyton zavarban volt, mert nem tudta eldönteni, hogy Zoé mit is akar valójában. Persze az is megeshet, hogy ő maga sem tudja. Zakaria képtelen volt eldönteni, hogy a saját érzései ellen, vagy a kívánt nőért kellene harcolnia. Teljes érzelmi vihar dúlt a lelkében.

Kiment az udvarra, leült a teraszon egy padra, és a csillagokat bámulta. A múltjára gondolt, a gyermekkorára, meg egy asszonyra, aki majdnem tönkretette őt és a családját. Az apja szeretőjére. Mi mindenen kellett keresztülmennie az anyjának egy prostituált miatt. S mégis megbocsátott az apjának. Legalábbis ezt mondja. Nem váltak el, de érezhetően valami megváltozott közöttük. Az évek alatt kialakult kölcsönös megértés az, ami összetartja még őket. Vagy talán még mindig a szerelem...

Zakaria rájött arra, hogy valójában attól tart, olyan lesz, mint az apja, de az apjával ellentétben ő egy nőt sem lenne képes annyira megbántani, mint ahogy az Qasim tette Ghaliával. Legalábbis olyat nem, akit tényleg, szívből szeret. Hiszen tudta, milyen érzés, ha megcsalják az embert.

Qasim Fadaei valódi szívtipró volt fiatalabb korában, epekedtek érte a nők. Bárkit megkaphatott, akit csak akart, nem mintha most, középkorúan nem lenne jóképű. Ő mégiscsak egy nőt vett feleségül. Ghaliát.

Ghalia gyönyörű asszony volt, ráadásul fiúgyermekkel ajándékozta meg a férjét. Qasim büszke volt a családjára. Mégis megtörtént az, ami minden asszony rémálma. Zakaria kisgyermek volt még, amikor kiderült, hogy a férfi megcsalta a feleségét. Szeretőt tartott, s minden szabadidejét azzal a nővel töltötte. Egy napon a szerető megkérte őt, hogy hagyja el a családját érte, de a férfi nemet mondott. Akkor a kis szajha elment a Fadaei-házba, és elmondott mindent Ghaliának. Az asszony összetört, de kitartott a férje mellett, és Qasim könyörgésére a férfi megbocsátásra talált. Bár a kapcsolatuk ezután már nem volt olyan heves és bizalmas, mint előtte, mégis szépen éltek, azóta is tisztelik egymást. Egyedül Zakaria nem tudott soha megbocsátani az apjának, azért kerüli ezt a témát, hiszen nem akar olyan sebeket feltépni, melyek egyszer már begyógyultak.

Mindezek után a képzelete újra Párizsba tévedt, és megint a számára elérhetetlen nőre gondolt, Zoére, aki a hosszú hetek múlása alatt még mindig állta az ostromot, és nem adta be a derekát. Be akarta bizonyítani magának, hogy ő bizony megkaphatja azt a párizsi lányt is.

Arcát perzselte a nő tekintete, az illata pedig megbabonázta. Amikor a közelében volt, nem akart elszakadni tőle, és amikor távol volt, majd megőrült, hogy újra lássa. Kívánta őt, mindennél jobban. Szerette volna megkapni, ha csak egy éjszakára is. Minek is kellett volna többre, csak azért, mert úgy érezte, hogy a vonzalom, amit iránta érez, már átcsap szerelembe? Nevetséges, hiszen a szerelem elmúlik, és mi marad utána? Semmi, csak a tisztelet. Az meg ugyan minek őt sem tisztelte az a nő, aki állítólag szerelmes volt belé. Akkor hogyan tudná tisztelni egy olyan, aki folyton visszautasítja? Zak nem akarta feladni harc nélkül. Mindenáron meg akarta szerezni Zoét. Azt meg végképp nem tudta megmagyarázni, hogy mi a fene vonzza őt ennyire a Darrieux lányhoz. Zakaria szívét elöntötte a fájdalom, bőrét a forróság, így kigombolta az ingét, hogy hűsítse testét. Már amennyire Kairóban az ember le tudja hűsíteni magát a szabad égbolt alatt. Hiszen ősz végén is tombolt a meleg. Felsőtestén a veríték végigcsorgott, egészen a nadrágja övéig. Nem bírta elviselni a bizonytalanságot. Fájt a szíve, és megőrjítette a vágy. Szabadulni akart a gondolataitól, szabadulni akart Zoétól, legalább aznap estére. Végül erőt vett magán, megdörzsölte a szemeit, hátha ezzel elűzi a nő képét és illatát a fejéből.

– Oh, Allah, segíts meg! – suttogta, majd felállt, és visszasétált a házba.

* * *

Másnap reggel Zoé korán kelt, nem reggelizett, csak gyorsan megitta a kávéját, megmosakodott, végül felöltözött, és bement a munkahelyére. Párizsban december elejéhez közeledve most is elég hűvös volt az idő, a hőmérő higanyszála nem haladta meg az egy fokot. De legalább aznap nem esett.

Alizeé már tűkön ülve várta barátnőjét, hogy az meséljen arról, mit írt neki az ifjabb Fadaei. Bár a nő Zoé beosztottjaként dolgozott, nemcsak az asszisztense volt, hanem a legjobb barátnője is.

Zoé Darrieux az apjával közösen irányította a céget, ami nagyjából harminc évvel ezelőtt alakult meg, egy picinyke vállalkozásból. Mathieu Darrieux lánya születése után vágott bele a parfümgyártásba. Sajnos a felesége elhagyta őket, mert nem hitt férje és annak üzletében. Aztán persze később vissza akart térni a volt férjéhez, amikor látta, hogy a cég mennyi profitot termel, de már késő volt. Mathieu-nek nem kellett egy pénzéhes asszony. Sőt a lánya sem volt kíváncsi az anyjára azok után, hogy elhagyta őket. Még most sem tartja vele a kapcsolatot, teljesen kitörölték a nőt az életükből.

Bár Mathieu Darrieux nem volt vallásos, mégis tudta, hogy maga a parfümkészítés eredete bizony vallási gyökereken alapszik. Az isteneknek szánt áldozatként kezdték használni már az ókorban. Az ókori Egyiptomban a parfüm kultúrája olyan mélyen gyökerezett, hogy a templomokban valódi laboratóriumok voltak berendezve csak azért, hogy a rituálék során használt illatanyagokat helyben el tudják készíteni. Már a régi egyiptomiak is elmélyült tudással rendelkeztek a fákról, növényekről, így képesek voltak a különböző növényeket a parfümök összetevőjeként használni. Fahéjból, cédrusolajból, mirhából és különböző növények gyantájából készítettek illatszert, melyeket a ruháik illatosítására vagy illatosított fürdőolajként a bőrük hidratálására használtak. A görögök voltak az elsők, akik feljegyzéseikben már virágolajokat is megemlítettek az illatszerek gyártásánál.

Ám a parfümök valóban nagyon kötődtek ebben az időszakban a vallási szertartásokhoz, így amikor a kereszténység elterjedt, a parfüm használata megszűnt, mivel luxusnak tekintették, és ez ellentmond a kereszténység elveinek. Később az arab civilizáció kezdett újra kísérletezni a parfümgyártással. A parfüm és a lepárlás kézikönyve volt az első, amit az illatszerekről írtak. A szerzője pedig a kilencedik században élt Al-Kindi arab vegyész volt. Ez a könyv több száz illatosított olaj, illetve víz receptjét tartalmazta, valamint százhét parfümkészítési módszer is olvasható benne. Mindezeket Darrieux jól tudta, hiszen amint érdeklődni kezdett az iparág iránt, alaposan utánajárt a parfümkészítés történetének is.

Azt is jól tudta már, hogy a tizennegyedik század során a parfümesszenciákhoz való virágtermesztés hatalmas iparággá nőtte ki magát, főként Franciaországban. Ezért Franciaország vált a parfümkutatás és parfümkereskedelem központjává. Ezek az illatszerek nagyon divatossá váltak a tizenkilencedik században, és Párizs lett a parfümipar központja. A huszadik század óta, bár rengeteg fejlődött a parfümgyártás, Mathieu, miután kinyitotta az üzletét, visszatért a gyökerekhez. A kis bolt hátsó részében ő maga keverte össze az alkotóelemeket, hogy egyéni igényekhez igazíthassa az illatokat. Aztán ahogy múlt az idő, nem tudta kielégíteni egyedül az egyre növekvő igényeket. Qasim ekkor csatlakozott a céghez. Felajánlotta Darrieux-nek, hogy a Keletről behozott alapanyagokat, mint a fahéj, cédrusolaj, mirha és különböző növények gyantái, melyet ő maga nyer ki a növényekből, ingyen megkapja, ha részesedhet a cégből. Ezek az alkotóelemek igen drágán mozogtak a piacon, főleg a fakéregből nyert gyanta esszenciája, ugyanis elég sok kéreg kell ahhoz, hogy abból pár csepp illatanyagot ki tudjanak préselni. Ezért Mathieu elfogadta az ajánlatot, és megkötötték a szerződést, mely szerint a nyereség hetven százaléka marad a franciánál, Qasim pedig harminc százalékot tudhat magáénak. Az együttműködés meghozta gyümölcsét, hiszen világméretű céggé nőtt a parfümgyár. Ennek okán az irodát a gyárból át kellett helyezni egy közeli irodaházba. Egy hatalmas épület nyolcadik emeletére költöztek, és innen intézték a papírmunkát, illetve ide futottak be a rendelések. Így a gyár maga nagyobb kapacitással tudott működni, hiszen az ottani irodahelyiségeket átalakíthatták, és azokban a kis szobákban is készülhettek a finom illatú parfümök.

Amint Zoé belépett az irodába, látta, hogy Alizeé az íróasztala mögött ül, és le sem vette a tekintetét az előtte elsuhanó főnökéről, aki mosolyogva jegyezte meg barátnőjének:

– Mielőtt bármit is kérdeznél, összetéptem a levelet. – Majd becsukta maga mögött a szobája ajtaját. Pár másodperccel később mégis résnyire nyitotta, és visszaszólt az asszisztensnek. – Anélkül, hogy elolvastam volna. – Visszacsukta az ajtót, levetette a kabátját, és leült a székére.

Szinte abban a pillanatban kopogás nélkül rontott be hozzá a titkárnője, tucatnyi borítékot tartva a kezében.

– Pedig igazán elolvashattad volna, az a fickó él-hal érted.

Zoé megcsóválta a fejét, ránézett a kupac levélre, amit a barátnője vitt be neki, és pillantása újra a nő szemeire tévedt, mintha azt kérdezné, hogy mit tart a kezében.

– Oh, igen, a megrendelések – nyújtotta át a borítékokat. Zoé pedig szó nélkül elvette, majd maga elé tette őket, és finomat szétterítette az asztalán.

– Régen annyira más volt itt. Kisgyermekként olyan egyszerűnek tűnt minden. Amikor álltam apu mellett egy kis bódéban, és bejöttek az emberek az utcáról egy kis üvegcse parfümért... Apu megkérdezte tőlük, melyik a kedvenc viráguk vagy színük, meséltek picit magukról, az életükről, és az apám már keverte is ki az illatokat, mindenkinek személyre szabottan, az egyéniségéhez passzolót, aztán picike üvegcsékbe töltötte, és úgy adta át a vásárlóknak. A Darrieux parfüm megérdemelte a hírnevét – mélázott el. – Most meg minden papírkupaccá változott – mutatott rá az asztalán heverő levelekre.

– Ha minden úgy lenne, mint régen, akkor ti sem élnétek meg, és azok sem, aki a cégnél dolgoznak. Ennyi vásárlót nem lehet úgy kiszolgálni, mint annak idején. Gondolj bele, hogy vajon a portás hol talált volna munkát? Jót tettetek nagyon sok emberrel, hiszen munkahelyet teremtettetek nekik.

Zoé komoran nézett fel Alizeé-re.

– Igen, de ez roppant felelősség is, hiszen ha csak egy kis porszem kerül a gépezetbe, kártyavárként omlik össze az egész. – Ekkor hirtelen témát váltott. – Bent van már az apám?

– Igen, nem sokkal előtted érkezett – bólintott Alizeé, de aztán távozott az íróasztalához.

Egy kis idő elteltével, miután a borítékokat szépen elrendezgette, Zoé átment az apja irodájába. Kopogott ugyan az ajtón de a választ nem várta meg, csak benyitott, és köszöntötte a szobában ülő alakot.

Mathieu középmagas, középkorú férfi volt, aki még mindig elég sármos, ráadásul roppantul elegáns üzletember. Haja rövid, enyhén őszes, de még most is inkább a barna szín dominált. Kék szemei ragyogtak, amikor a lányára nézett. Ha igazán jóképű férfinak számított Párizsban. Sok nő rajongott érte, na meg a pénzéért, de ő nem akart maga mellé senkit. Boldog volt egyedül is. Egyelőre.

– Szia, kincsem.

– Szia, apa.

– Gyere, ülj le – kérte a férfi, és egy kényelmes fotelra mutatott az iroda egyik sarkában. – Hogy vagy?

– Jól. Beszélni szeretnék veled.

– Csak így a közepébe?

– Igen, számomra ez fontos, és nem tűr halasztást. – Zoé már olyan komolyan beszélt, hogy amikor az apja arcára nézett, kitört belőle a nevetés a férfi komor, ijedt tekintetétől. Ezért, hogy megelőzze apja szívinfarktusát, gyorsan hozzátette. – Nincs baj.

– Hallgatlak – ült át a férfi a lánya mellé, arca kezdett kisimulni. – Miről lenne szó? Úgy érzem, hogy nem a cégről.

Zoé elmondta az apjának, hogy valóban rátapintott a lényegre, és bár a céghez is köze van a mondanivalójának, ez mégis inkább magánügy.

Mathieu széttárta a kezét, és felhúzta a szemöldökét.

– Ne húzd az idegeimet!

– Zak-ről lenne szó.

A férfi már meg sem lepődött, hogy az ifjabb Fadaei a téma. Ennek ellenére kíváncsian várta, hogy a lánya mit is szeretne közölni vele.

– Tegnap Alizeé hozott nekem egy levelet, amit Zak küldött. A barátnőm lelkére kötötte, hogy még aznap hozza át, mert nem találkozott velem az irodában. Bár nem olvastam el, hogy mit írt, de gondolom, az állt benne, ami mindegyikben, amit eddig adott. – Vett egy mély levegőt. – Tudod, apu, most már igazán kezd elegem lenni abból, hogy ez a pasas ennyire nyomul, és nem ért a szóból. Szerintem ez már lassan kimeríti a zaklatás fogalmát is – nyugtalankodott a lány, mert nem akarta, hogy az apja meglássa, valójában ő maga is vonzódik a pasashoz.

– Beszélek az apjával és Zak-kel is, ha neked is megfelel. Egyelőre mást nem tehetek. Persze csak akkor tudok szólni nekik, ha visszajönnek Párizsba.

A lány arca meglepettségről árulkodott. Mintha nem tudná, hogy az arab társtulajdonos és annak fia havonta több napot töltenek Kairóban.

– Ha visszajönnek?

– Tegnap Kairóba utaztak, hogy személyesen intézzék el a beszállításokat, mint minden hónapban.

– Oh, hát persze! – csapott a homlokára a fiatal nő. – És mikor jönnek vissza?

– Pár nap múlva. Gondolom, amint sikerült elintézni mindent a beszállítókkal.

– Addig legalább lesz egy kis nyugtom – állt fel Zoé a fotelből, majd az ajtó felé indult. – Megyek, átnézem a rendeléseket. Alizeé rengeteget hozott – mosolygott, azzal távozott az apja irodájából.

Zoé két napig felszabadultan jött-ment az irodában, ám a harmadik nap reggelén meglepődve látta, hogy Zakaria újra itt van. A folyosón állt vigyorogva, és a nő meg volt róla győződve, hogy őt várja. Ráadásul még sem az apja, sem Alizeé nem volt bent a cégnél. Zak a nagyképűsége ellenére igazán sármos férfi volt. Rövid, fekete haja, mélybarna szeme titokzatossá és egyben félelmetessé tette. Az arca mindig borostás volt, de rendben tartotta, nem lehetett azt mondani rá, hogy elhanyagolja magát. Na és az illata, valami mámorító. A közelében az ember el tudta veszíteni a fejét. Ezért is kerülte Zoé annyira elszántan. Ráadásul magas volt és izmos, az erejét pedig érzékeltette is a törékeny nőkkel.

Oh, te jó ég, máris visszajöttek – gondolta, miközben köszönés nélkül próbált elhaladni a pasas mellett, hogy bemenjen a szobája ajtaján, de a férfi két lépéssel az ajtónál termett, és feltartóztatta őt.

– Hova-hova, szépségem? – kérdezte mosolyra húzva a száját, ezáltal kivillantva ragyogó fogsorát.

– Én itt dolgozom. Engedj be az irodámba, Zak! – szólította fel a nő a fickót. Hangja ridegen szólt.

– Persze, menj csak – tett gúnyos megjegyzést Zakaria, és félreállt az ajtóból. Ám amikor Zoé be akart nyitni az irodájába, a férfi elkapta a derekát, és a falhoz szorította. – Nem válaszoltál az utolsó levelemre – suttogta a Darrieux lány fülébe.

– Engedje el, vagy kiabálni kezdek! – De ezt maga sem gondolta komolyan, ennek ellenére megpróbálta eltolni magától a férfit, persze eredménytelenül. A férfi erősen szorította a falhoz, moccanni sem tudott. Talán a szíve mélyén nem is akart.

Ekkor Zakaria megcsókolta őt, és magához húzta, hogy minél inkább érezze Zoé testét. A nő pedig mintha ekkor már nem is ellenkezett volna, inkább átadta magát a mámorítóan édes csóknak. Hagyta, hogy átjárja a testét a bizsergés. Közben érezte a férfi rabul ejtő illatát, és ekkor már nem volt visszaút, ő is visszacsókolta. Egyáltalán nem akarta, hogy ez a pillanat véget érjen, hiszen tudta, hogy onnantól minden kezdődik majd elölről. De ez érdekelte most a legkevésbé. Kezei elernyedtek, aztán a férfi mellkasáról akaratlanul is felfelé csúsztak, egészen Zak nyakáig.

De abban a pillanatban Zoé apja lépett be a bejárati ajtón Alizeé-vel. A férfi pedig minden kérdezés nélkül szinte azonnal Zakariára rontott, amint meglátta, hogy mit művel. Leszedte őt a lányáról, majd jól behúzott neki egyet, amitől Zak elterült a földön. Erre a zsivajra már Qasim is kijött az irodájából. Senki nem tudta, hogy ő már bent van a cégnél.

A férfi védelmezőjeként állt a fia és Mathieu közé.

– Mi folyik itt?

– A fiad molesztálja a lányom! Ez már nem az első eset! De most túl messzire ment! A lányom akarata ellenére fogdosni kezdte!

– Láttad? Vagy csak feltételezed, hogy a fiam a bűnös?

– Valóban nem láttam – hajtotta le a fejét a férfi, mert kissé bűntudata támadt.

– Zakaria – nézett a fiára Qasim, ő pedig jól tudta, hogy most mi következik. Elnézést kell kérnie a történtek miatt. Miután ezt megtette, dühösen ment be az irodájába, majd jól becsapta annak ajtaját.

Mathieu és a lánya szintén visszavonultak a szobájukba, hogy elbeszélgessenek. Qasim pedig az asztalon támaszkodó Alizeé-t nézte, aki zavarában elkapta a tekintetét.

– Na, dologra – utasította férfi az asszisztens, és ő maga is bement a fiához.

– Itt az ideje elbeszélgetünk egy kicsit – ült le mellé.

Zakaria szótlan volt, csak akkor szisszent fel egy picit, amikor a jeget a szemére helyezte.

– Tudod, fiam, nem értelek. Egy hozzád illő nő sem kell neked. Mindig olyan lányokat kergetsz, akiket, ha megkapsz egy éjszaka után eldobod. Vagy olyat, akinek nem kellesz. Nem jó ez így, fiam. Zoé valóban szép nő, de nem a te világod. Ráadásul a társam lánya. Egy tisztességes arab lány kell neked, aki tisztel téged, szeret, és te viszontszeretheted.

– Apa, ne kezdd ezt! Te prédikálsz nekem a tisztességről, miközben a múltad…

– Elég! – szólt rá Qasim a fiára. – Az én múltam és a te jövőd két különböző dolog. Ha az anyád is megbocsátott nekem, és ez akkor, ott véglegesen lezárásra került. Ne hánytorgassuk fel a múltat – zárta le a témát.

Zakaria kíváncsi lett, hogyan fogják elsimítani ezt a „félreértést”. Közben a jeget, amit a szemén tartott, elvette onnan, majd újra felszisszent.

– Ennyire fáj?

– Piszkosul – rándult össze az ifjabb Fadaei.

De az igazat megvallva nem is az a monokli fájt annyira. Sokkal inkább csalódott volt, hiszen Zoé nem állt ki mellette, nem mondta el, hogy ő bizony ugyanannyira akarta ezt a csókot, mint ahogyan a férfi.

– Beszélni szeretnék veled valamiről – ült le az apja az íróasztal mögé.

A fia csak nézte az öreget, érezte, hogy valami fontos dolog következik, és ennek nincs köze az előbb történtekhez.

– Sokat gondolkodtam az elmúlt néhány napban, és arra jutottam, hogy megkérem Mathieu-t, hogy emelje a részesedésünket. Már nem tudjuk biztosítani a beszállítást. Túl drága az előállítás ahhoz, hogy ennyi esszenciát behozzunk az országba.

– És gondolod, hogy megteszi?

– Bíztam benne, de a mai nap után… Nem tudom. Mindenesetre a holnapi értekezlet után megemlítem neki.

* * *

Másnap Qasim valóban előhozakodott az értekezlet után az ajánlatával. Elmondta Mathieu-nek, amit előző nap a fiának is. De a férfi nem szólt semmit, csak bambán nézett a társtulajdonosra.

– Tudom, hogy váratlanul ért téged, de meg kell értened – Qasim hangja, mint mindig, most is magabiztos volt. – Több éve dolgozunk együtt, te is észrevehetted, hogy mindig több és több alapanyagot kell előállítanunk ahhoz, hogy a vásárlók igényeit kielégítsük. Szinte hónapról hónapra nő a cég bevétele, de a mi részesedésünk évek óta ugyanannyi.

– Eddig ez nem volt probléma… A nyereséggel arányosan nőtt a ti részesedésetek is.

Az idősebb Fadaei mély levegőt vett, amit kifújt, úgy kezdte a mondandóját.

– Nézd, Mathieu, én őszinte leszek hozzád. A cégből kapott részesedés elég kevés, így lassan már nem tudom teljesíteni a megnövekedett igényekhez mérten a beszállítást. Nekem nincs több keretem erre. Ingyen kapod az amúgy elég drága esszenciákat, ennyit igazán megtehetnél.

– Mennyit kérnél?

– Mivel gyakorlatilag az én alapanyagaim nélkül semmire sem mennél, fordítsuk meg a részesedést. Adj most nekem hetven százalékot, te pedig gazdálkodj harmincból.

Mathieu felháborítónak tartotta az egyiptomi ajánlatát.

– Na ne röhögtess! Még hogy hetven százalék? Eszednél vagy? Maximum negyven.

– Legyen ötven – próbálkozott tovább Qasim.

– Szó sem lehet róla, ez itt nem árverés. Ez az én cégem! Megmondtam, negyvennél nem adok többet.

– Akkor viszont kénytelen leszek kilépni, értsd meg, nem tudom tovább finanszírozni az esszenciák behozatalát! Az ötven százalék is igen csekély. Az esszenciák előállítása igen drága folyamat.

– Nem tartalak vissza, ha így gondolod, biztosan találok más beszállítót, ha nem is ingyen. De, amit mondtam, megmondtam. Ez a cég volt életem álma, nem fogom átjátszani, még a te kezedre sem.

Qasim nem szólt semmit, csak a fejét csóválta.

– Van még valami? – kérdezte Zoé apja.

– A fiam és én elmegyünk a cégtől. Nem fogom a csődbe vinni a családom, mert te nem látsz az orrodnál tovább.

– Ám legyen – bólintott Mathieu, és az ajtóra mutatott. Az idősebb Fadaei pedig köszönés nélkül hagyta el a férfi irodáját. A fia szobájába ment, majd utasította őt.

– Pakolj, elmegyünk.

– Ezek szerint nem emelt a részesedésen az öreg.

– Nem, és az sem érdekli, ha elmegyünk.

A fiú a gondolataiba révedt.

– Ilyen egyszerű lenne ennyi év munkáját hátrahagyni?

– Igen – zárta le a beszélgetést Qasim.

Aznap Alizeé teljesen egyedül volt a titkárságon, bár nem sokkal később megjelent az ajtóban Hadiya. A nő nagyon szép volt, fekete, hosszú fürtjei a derekáig értek, szeme pedig sötétkéken ragyogott. Évekkel ezelőtt költözött a szüleivel Franciaországba Marokkóból. Amikor belépett a titkárságra, szinte megfagyott ő is. Érezte, hogy valami nem stimmel. Túl nagy volt a csend, Alizeé is rémülten pislogott rá, majd suttogva szólalt meg.

– De jó, hogy itt vagy.

– Lemaradtam valamiről? – kérdezte Hadiya, majd körbenézett, ezután levetette a kabátját.

– Majd elmesélem, de most nem alkalmas. Inkább te mesélj, hogy milyen volt az esküvő, na meg Marokkó?

– Az arab esküvők mindig szépek, csak borzasztó hosszúak – válaszolta, miközben leült a saját íróasztalához. Hadiya Qasim titkárnőjeként dolgozott a cégnél. Azóta volt itt, amióta a férfi betársult a Darrieux parfümgyárba. Kellett egy új asszisztens, és meghirdették az állást. Hadiya pedig alkalmas munkaerőnek bizonyult, nem is csalódtak benne. Perpignanból érkezett Párizsba, de csak hétköznap tartózkodott itt. A hétvégéket a nagyvárosban töltötte, ott volt a lakása, az élete.

Alizeé végignézett a kolléganőjén.

– Valami más is bánt téged, nem csak az itteni furcsán jeges hangulat. Jól gondolom?

– Igen.

– Elmondod?

– Tudod, a barátnőm, akinek az esküvőjén voltam…

– Colette, ha jól emlékszem.

Hadiya elmondta a kolléganőjének, hogy aggódik a barátnője döntése miatt. Nem tartja jó ötletnek ezt a hirtelen jött esküvőt, azt meg pláne nem, hogy Colette elköltözött Marokkóba.

– Ezt nem igazán értem.

– Csak női intuíció – felelte. – Én többször is megpróbáltam lebeszélni róla, hiszen alig ismerte azt a pasast, de nem sikerült.

Alizeé biztatóan emelte fel a karjait.

– Te megtettél mindent, hogy eltántorítsd. A szerelem pedig furcsa döntésekre sarkall mindenkit – pislogott Zakaria irodája felé a nő.

– Talán csak rossz megérzés. Felejtsd el – válaszolta. – És itt mi történt? Már szinte a falról is jégcsapok lógnak. Soha nem volt ilyen a légkör az irodában –suttogta Hadiya.

Alizeé a másik asszisztensnő mellé gurított egy széket, majd ráült, és fojtott hangon mesélte el az előző nap történteket.

– Zakaria tegnap letámadta Zoét? Nem tudom elhinni, bár ahogy folyton nyomult rá… Oh, Allah, Allah! És aztán mi történt?

Ebben a pillanatban kinyílt Zakaria irodájának ajtaja, Qasim és fia léptek ki rajta, mint két feldühödött vadkan. Kezükben aktatáska, majd mindig köszönés nélkül távoztak.

Amikor becsukódott az ajtó a hátuk mögött, Alizeé így folytatta.

– Monsieur Mathieu elküldte őket.

Hadiya hangja riadtan szólt.

– Mi? Vagyis… Ez azt jelenti, hogy nincs munkám?

– Nem, ez azt jelenti, hogy Qasim és a fia kilépnek a cégtől. Az ő társtulajdonosi viszonyuk szűnik meg.

– Mindez egy csók miatt?

– Nem, dehogy. – Alizeé még halkabban kezdett suttogni. – Az imént bent járt Qasim a főnöknél. Hallottam, amint nagyobb részesedést kért a cégből, persze Mathieu úr nem adta meg neki. Eléggé kiakadt. Aztán behívatta a lányát is.

– Mi? Te hallgatóztál?

– Nem, csak résnyire nyitva maradt az ajtó. Csendben voltam, így elég sok minden kiszűrődött a szobából – vonta meg a vállát.

– Na jó, én voltam Qasim úr titkárnője, és ha ő nincs itt… – De abban a pillanatban Zoé és az apja léptek ki az ajtón. Mindkét nő riadt tekintettel nézett feléjük, és várták az ítéletet.

A titkárságon az amúgy is fagyos levegő hirtelen még jobban lehűlt. Már szinte dideregni lehetett.

Zoé Darrieux hirtelen a barátnőjéhez fordult.

– Úgy látom, már tájékoztattad Hadiyát.

– Ne haragudj, Zoé… – mentegetőzött.

– Semmi baj.

– Most akkor ki vagyok rúgva?

– Senki sincs kirúgva! – szólalt meg Mathieu a háttérben. – Minden marad a régiben, kivéve, hogy Qasim Fadaei mától nem a cég tulajdonosa. Alizeé marad Zoé titkárnője, csak annyi változás lesz, hogy mostantól ön az én kezem alatt fog dolgozni – nézett a marokkói származású nőre a főnök, és miután befejezte a mondandóját, távozott.

Zoé nyomatékosítva tette apja szavaihoz:

– Amit az apám nem mondott el, hogy mindent el kell követnünk annak érdekében, hogy megtartsuk a vásárlóinkat. Különben a cég nagy bajba kerülhet. Akkor viszont meg kell válnunk néhány dolgozótól – sütötte le a tekintetét.

– Ha a volt cégtulajdonos elvitte az embereit, és a befektetett tőkéjét is kivette, akkor ez lehetetlen – összegezte Alizeé. – Lehetetlen megtartani feleannyi munkaerővel a vásárlókat.

– Mindent meg kell tennünk, hogy a cég ne kerüljön a csőd szélére, mert akkor mindannyiunk munkahelye veszélybe kerül, és az utcán találhatjuk magunkat. Az első feladatotok, hogy találjatok olyan beszállítót, akitől az esszenciát beszerezhetjük, és ha lehet, nem a legdrágább helyről. – Ezután ő is távozott. A két titkárnő pedig riadtan nézett egymásra, majd pedig egyszerre huppantak vissza a székükre.

– Ez képtelenség – nyögte újra Alizeé.

– Képtelenségnek tűnhet… – vette elő a telefonkönyvet Hadiya –, de talán nem lehetetlen – emelte a mennyezet felé a tekintetét, végül mindketten megragadták a telefonkagylót, és elkezdtek telefonálgatni.

* * *

December közepén Alizeé és Zoé már a karácsonyra készülődtek. Együtt mentek bevásárolni a szakadó hóesésben, mely végül hófehér lepelként fedte be a várost. Hamarosan az utcai fények is meggyúltak, ezüstössé festve ezzel a hatalmas hópelyheket. Az Eiffel-torony pedig a maga háromszázhuszonnégy méterével mint egy őrző fáklya magaslott a hófödte Párizs felett.

A Champs-Élysées fényárban fürdött, olyan érzést keltett, mintha az ott járkáló emberek meseországban lennének. Kevesen tudják, hogy ez a része Párizsnak valamikor mocsaras terület volt, de lecsapolták, és helyére egy sugárutat építettek, a Grand-Cours-t. Csak az ezerhétszázas évek elejétől nevezik Champs-Élysées-nek, és azóta a város szalonjává vált. A legfontosabb személyiségek találkozó- és lakhelye lett. Mára talán valamennyit vesztett a nemesi ódonságából, nem úgy, a szépségéből és eleganciájából. Luxusüzletek, színházak, éttermek, fontos légitársaságok irodái váltakoznak egymással. A széles járdákon ott hömpölyög a párizsi nép, keveredve a turisták nemzetközi áradatával.

Itt sétált Zoé is a barátnőjével, a karácsonyi vásár felé tartottak, hogy ott szerezzék be az ismerőseiknek, rokonaiknak szánt ajándékokat. Bár a hangulatuk már ünnepi volt, a parfümgyár gondjai egyiküket sem hagyták nyugodni. Alizeé volt, aki felhozta a témát.

– Még mindig nem hiszem el, hogy mostanáig nem sikerült beszállítót találni. Kezdünk kifogyni az alapesszenciákból.

– Amióta Qasim visszautazott Egyiptomba, szinte senki nem áll velünk szóba onnan.

– Nem gondolod, hogy próbálkozhatnánk máshol? Ott van Marokkó vagy Tunézia, valahol csak sikerül egyezséget kötnünk.

– Marokkó és Tunézia nagyon drágán adja az alapanyagokat. Nekünk erre már nincs fedezetünk. Olyannyira – állt meg a nő, majd ránézett a barátnőjére –, hogy az új évet azzal kell kezdenünk, hogy csökkentjük a fizetéseket.

– Micsoda?

– Az apám nem számított arra, hogy ha Qasim kiveszi a befektetett tőkéjét a gyárból, akkor elég nagy anyagi problémával nézünk majd szembe. Bízott benne, hogy sikerül majd olcsón beszállítót találni, és akkor úgy tudjuk folytatni a munkát, mintha mi sem történt volna. De nem így lett. Ráadásul nem akar senkit elküldeni a cégtől, de így a fizetéseket kell csökkentenünk. Ez az első lépés. Talán ezzel elkerülhető lesz a létszámleépítés. De még így sem teljesen biztos, hogy megússzuk elbocsátások nélkül.

– Ez elég rosszul hangzik.

– És rosszul is néz ki. Hidd el, nem tennénk ilyet, ha nem lenne feltétlenül szükséges.

– Biztos voltam benne, hogy így van. – Az asszisztens lesütötte a tekintetét, mintha az ő hibája lenne, hogy nem találják a megfelelő segítséget. – De miért csak jövőre léptek?

– Nem akartuk a családok karácsonyát elrontani egy ilyen hírrel. Elég lesz neki, ha az új évet így fogjuk kezdeni.

– Mit gondolsz, Zoé, de őszintén? Meg lehet menteni egyáltalán a céget?

A válasz mellbevágó volt. Tömör és őszinte.

– Nem. Ebben a formában esély sincs rá.

– És meddig húzhatjuk?

– Pár hétig, talán pár hónapig. A létszámleépítés is segíthet ideig-óráig, de a csőd sajnos elkerülhetetlen.

A két barátnő újra sétálni kezdett, de most csendben, szó nélkül lépkedtek egymás mellett a puha hótakarón.

Pár méterrel arrább volt egy kávézó. Alizeé az üzlet felé mutatott vörösre fagyott ujjaival. A barátnője értette a célzást, és a kávézó felé vették az irányt. Zoé szinte már érezte a forró csoki vigasztaló ízét a szájában, és ez a gondolat elég volt ahhoz, hogy melegebbnek érezze a cudar időjárást. Amint beléptek az ajtón, leültek az asztalhoz, és rendeltek két pohár forró csokoládét.

– Zoé, nem szeretném, ha megharagudnál, vagy felkapnád a vizet, de szeretnék kérdezni valamit.

– Miért kapnám fel a vizet?

– Elmondanád, hogy mi történt aznap reggel az irodában, amikor te és Zak… Szóval…

– Amikor Zakaria Fadaei rám támadt?

– Khm… – köszörülte meg a torkát Alizeé. – Igen.

Zoé lesütötte a tekintetét és hallgatott. Elkalandozott az emlékeiben egy kicsit, de aztán megszólalt. Hangja halk volt.

– Semmi.

– Semmi? – döbbent meg a barátnője. – Akkor… Akkor… – dadogta.

– Aznap reggel nem tudtam, hogy Qasim is benn van az irodában, csak Zak-et láttam. A folyosón állt. Amikor meglátott, megkörnyékezett, de én szerettem volna kikerülni az összetűzést. Az irodámba tartottam, de elállta az utamat. Aztán megcsókolt, én pedig egy pillanatra elvesztettem a fejem, és visszacsókoltam. Átadtam magam az érzésnek, mert abban a pillanatban annyira jólesett. Az illata megbabonázott, nem akartam, hogy véget érjen az a perc. Csak egy pillantásnak tűnt az egész. Aztán bejöttetek az ajtón, és apám nekiesett Zak-nek, én pedig nem szóltam semmit, pedig elmondhattam volna, hogy mi történt.

– Tudtam én, hogy valamit érzel iránta, az ilyet nem lehet eltitkolni, bármennyire is próbálkoztál – mosolygott Alizeé. – Viszont nem értelek. Ha tetszik neked, miért tiltakoztál az érzéseid ellen? Én miért nem álltál ki mellette?

– Zakaria nem éppen a hűség mintaképe.

– Nem is tudom, mit mondhatnék – kortyolt bele forró italába az asszisztens.

– Akkor ne mondj semmit! Igyekszem megoldani a problémát.

– Fadaei vagy a cég problémáját?

– Alizeé! – szólt rá Zoé, aki szigorúan nézett maga elé, hiszen jól össze volt zavarodva. Az a bizonyos csók összekutyult benne minden érzést, melyet a férfi iránt táplált. A szeretet, a vágy, a fájdalom és a bánat érzései röpködtek a gondolataiban. S csak azt tudta, hogy ezeket minél előbb rendeznie kell magával, különben beleőrül.

– Rendben, te tudod. – Alizeé nem akart jobban belemenni a témába, tudta, hogy úgyis ő marad alul. – Akkor igyuk meg a csokinkat, és folytassuk a karácsonyi bevásárlást, mert sosem fogunk végezni.

2. FEJEZET

Egyiptomban is közeledett az év vége. Legalábbis a Gergely-naptár szerinti. Hiszen a muzulmán országokban teljesen másképp számolják az éveket. Az első iszlám év kezdetét onnantól számítják, amikor Mohamed próféta Mekkából Medinába vándorolt. Az iszlám újév, más néven hidzsra jelzi a muzulmán naptár szerinti újév első napját. Ez a naptár a Hold járásán alapuló éveket használó holdnaptár. Így egy iszlám év tizenegy-tizenkét nappal rövidebb, mint a Gergely-naptár szerinti év, ezért tér el a muzulmán új év kezdetétől.

Ebben az időszakban legalább a hőmérséklet elviselhetőbb volt a nyári forrósághoz képest.

Qasim és a fia, amint hazaértek Kairóba, rögtön egy vállalkozásba fektették a vagyonukat. Természetesen a tőke az a pénz volt, melyet a volt tulajdonostárs cégéből vettek ki. Elsősorban a parfümök gyártásánál maradtak, hiszen ehhez értettek leginkább, és rengeteg dolgot tanultak a Párizsban töltött évek alatt. Emellett nyitottak a füstölők és egyéb illatosított szépítőszerek felé is. Kapható volt náluk illatosított fürdőgyöngy, fürdősó és különböző testápoló olajok. A cég nagyon gyorsan fellendült, hiszen ár-érték arányban az ő boltjuk volt a legjobb a városban. Ráadásul ugyanolyan elérhetővé tették az áruikat a szegényebb rétegnek, mint a gazdagabbnak. Bár eleinte voltak fenntartásaik a bolttal, a statisztika mégis azt mutatta, hogy a vásárlók hétről hétre szinte megduplázódnak. Az üzletnek hamar híre ment szerte a városban, így a Fadaei nevet már nagyon sokan ismerték. Ráadásul azzal is tisztában voltak, főleg a fiatal lányok körében, hogy a jóképű, fiatal tulajdonos, Zakaria Fadaei is gyakran bejár oda.

A boltot egy fiatal kairói férfi vezette, pontosabban ő értékesítette az árukat. Zak sokszor besegített, főleg azokon a napokon, amikor a raktárból megérkezett a rendelt áru. Olyankor a pult mögött tevékenykedett, és igyekezett minden betérő vevő kérését maximálisan kielégíteni. Ha volt rá módja és lehetősége, a fiatal nőket megpróbálta elcsábítani. Folyton flörtölt mindenkivel, aki hagyta, de leginkább csak azért, hogy kitörölje a fejéből Zoé emlékét. Egyáltalán nem volt szándékában olyan nővel kikezdeni, aki esetleg komolyan gondolná a közeledését, sőt! Aki egy picit is nagyobb érdeklődéssel fordult irányába, azt azonnal lehervasztotta. Rengeteg egyéjszakás kalandja volt, főleg a betérő turistákra vetett szemet, hiszen az arab nők többségével nem lehetett játszadozni. A külföldiek viszont repestek az arab férfiakért, és nagyon sokan beadták a derekukat. Az ifjabb Fadaei pedig szerette a külföldi nőket, mert nem kellett nekik sokat könyörögni, olykor elég volt egy kacsintás vagy csak egy pimasz pillantás. Voltak közöttük olyanok is, akik egyenesen kellették magukat, úgy ringatták a csípőjüket, hogy az ember szinte elszédült tőle. Zakaria pedig minden lehetőséget kihasznált, hogy feledni tudja Zoé iránti vágyódását, ha csak egy éjszakára is.

Egyik nap egy lány lépett be a boltba, fején hidzsáb, arca szerényen sminkelve. Egyedül volt, legalábbis az üzletbe egyedül lépett be. Zakaria pedig újra kihasználta az adódott flörtölési lehetőséget. A pultra támaszkodott, és úgy figyelte a lányt, aki egyelőre csak nézelődött a kis helyiségben. Zak nem akarta kizökkenteni a lányt a nézelődésből, de azért egy kis idő után, mikor látta, hogy a vásárlója bizonytalan, megszólította.

– Segíthetek?

– Nem is tudom. Valami finom, de nem túl drága parfümöt szeretnék vásárolni.

A lány szemei csillogtak, amikor a férfira nézett, Zakaria pedig érezte, hogy tetszik neki, így nem is hátrált meg. Közelebb hajolt hozzá.

– Mesélj egy kicsit magadról! Mit szeretsz csinálni a szabadidődben, mivel töltöd a mindennapokat?

– Ezt miért kell tudnod? – A lány meglepődött a kérdésen, nem értette, hogy miért kell ezeket elmondania ahhoz, hogy parfümöt válasszon.

A fickó elnevette magát, hiszen látta, hogy teljesen zavarba hozta a lányt. Persze, hiszen a muzulmán nőknek nem illik magukról mesélni idegen férfiaknak.

– Egy picit meg kell ismerjelek, hogy ki tudjam választani az alapillatot. Így olyan illatszert tudok ajánlani neked, ami tükrözi az egyéniségedet.

A fiatal nő megértette a faggatózás lényegét, és elkezdett mesélni magáról mindenfélét, ami érdekelheti a férfit. Miután befejezte, Zak újabb kérdésekkel bombázta őt.

– Mondd csak, szépségem, mi a kedvenc virágod?

– A hibiszkusz.

– És melyik a kedvenc színed?

– A bíborvörös.

Ekkor Zak hátrafordult, és a mögötte lévő polcokat pásztázta a szemével, de mielőtt ellépett volna a pulttól, hirtelen visszafordult, majd újra rákönyökölt. Tekintete sugárzott, az ember belebolondulna rögtön, ha nem tudná, hogy milyen kalandjai voltak ennek a fickónak. De a lány, amilyen félénken lépett be az üzletbe, most annyira felbátorodott ettől a perzselő tekintettől.

– És mondd csak, drágám, mi a neved?

– Samia. De ez miért kell ahhoz, hogy megtaláljuk a parfümöt? – kérdezett vissza kíváncsian, majd ő is eleresztett egy halvány mosolyt.

Zak felegyenesedett, kihúzta magát, megigazította az öltözékét. Végül megköszörülte a torkát.

– Ez nem ahhoz kell. Erre én voltam kíváncsi – kacsintott. A lány elvörösödött és elkapta a tekintetét. A magabiztossága szertefoszlott, újra a félénkség tükröződött a szemében. Arra gondolt, hogy egy ilyen jóképű pasas, aki ráadásul piszkosul gazdag, vajon miért flörtöl vele. Ugyan tényleg tetszhet neki, vagy csak játszadozni akar? Mindenesetre abban az egyben biztos volt, hogy ha Zakaria Fadaei felesége lenne, nem kéne nélkülöznie az életben. Sokan irigykednének rá, viszont a szülei borzasztóan örülnének. Ódákat zengenek így is a Fadaei családról, hogy ennyi idő alatt milyen jól menő kis üzletük lett. Az apja sokszor mondogatja az utóbbi időben, ha Zakaria felfigyelne az ő lányára, egy csapásra megoldódna a gondjuk. Nem mintha nekik annyira rosszul menne, de azért na… Valljuk be, egy csapodár férfit megszelídíteni egy arab nőnek igazi kihívás, és ha sikerül, az maga a dicsőség. Valóban sokan irigykednének rá.