Table of Contents

- Kedves Olvasó!

- A zsűri döntése alapján az első

- hat helyezett mese és szerzője

- Pedro Rey: Az elveszett piros cipellő

- Cserni András: Kokas Pál nyomozó kedvenc esete, avagy az elveszett gyémántfeles (spoiler alert: nem rövidital) nyomában

- Taschner Katalin Éva: Egy farkas

- nyomorúságos élete

- Jeremiás Katalin: Kokas Pál nyomozó

- kedvenc esete

- T. Fiser Ildikó: A világ legdrágább

- szemétdombja

- T. Fiser Ildikó: A titkos összetevő

- Ebergényi Kata: Fél párban is teljes

- Chris Flennery: A kissárkány és a

- gyémántkitűző

- A.J. Vale: Az átjáró

- Nagy-Rakita Melinda: Páratlan páros

- A zsűri döntése alapján, további,

- a kötetbe került mesék,

- ABC sorrendben

- Arthur V. Grant: Kokas Pál és az eltűnt

- félkrajcár

- Balogh Adrienn: A mézeskalács titkos

- receptje

- Balogh Adrienn: Kokas Pál nyomozó

- kedvenc esete

- Bobby B: Szép új állapot

- Böbke Lucas: Kokas Pál nyomozó

- kedvenc esete

- Böbke Lucas: Testvérháború a

- Mézeskalács Birodalomért

- Böbke Lucas: Egy farkas nyomorúságos élete

- Chris Flennery: Háború lesz?

- Chris Flennery: Egy jóindulatú diktatúra

- Claudia W. Cross: Az elveszett piros cipellő

- Cinka István: Testvérháború a

- Mézeskalács Birodalomért

- Császár Rita: Időutazás a Mézeskalács

- Birodalomba

- Császár Rita: A mindig eltűnő gyémánt

- félkrajcár

- Dékány Dorottya: Az elveszett piros cipő

- Ebergényi Kata: Erdei diktatúra

- Erdős Sándor: Sugar Flourjai

- Fábián Krisztina: A szökés

- Fedina Lídia: Az őrület malacai

- Fritsi Róbert: Egy farkas emlékirata

- Fürediné Szabó Krisztina: Kokas Pál

- nyomozó kedvenc esete

- Gáll Júlia: Az elveszett cipellő

- Gulyás Gábor: Hófehér terror

- Györe Ibolya: Lompos, a farkas

- J. Simon Aranka és Juhos Réka társszerző: Testvérháború a Mézeskalács Birodalomért

- J. Simon Aranka: Egy farkas nyomorúságos élete

- Jeremiás Katalin: Egy farkas

- nyomorúságos élete (naplórészlet)

- Kondora Beáta: Egy pesti eset

- Kovács Katalin: Kiss Piroska cipellője

- Kovács Katalin: Életmód váltás

- Kovács Katalin: Pál fordulat

- Lena Hunter: Garancia a szívre

- Lena Hunter: Kijelölt Sors

- Lyara Vayne: Stabilitási program

- Lyara Vayne: Az árnyék, aki én voltam

- Márton Csilla: Testvérháború a

- Mézeskalács Birodalomért

- Miklós Tímea: Az erdei diktatúra

- Nagy Dóra: Kokas Pál nyomozó kedvenc esete

- Nagykutasi Tibor: Erdei diktatúra

- Nagykutasi Tibor: Kokas Pál nyomozó

- kedvenc esete

- Nagypál B. Rebeka: A piros cipős lány

- Nagypál B. Rebeka: A farkas naplója

- Nagypál B. Rebeka: A szerencsepénz nem aprópénz

- Nagypál B. Rebeka: A hiszti ereje

- Nagypál B. Rebeka: Fehérke

- Natali Sanders: Kokas Pál nyomozó

- kedvenc esete

- Natsu: Vinted és a cipőm

- Pedro Rey: Testvérháború a Mézeskalács Birodalomért

- R. Harbinger: A Halál csalfa arája

- R. Harbinger: Úgy szeretlek, majd’

- megeszlek

- Seprényi Kinga: Kokas Pál nyomozó

- kedvenc esete

- Simon Lola: Az elveszett piros cipellő

- Sipos Ninetta: ÜVÖLTÉS – Egy farkas

- naplója

- Sipos Ninetta: Az erdő hallgat, a tükör

- figyel

- Sipos Ninetta: A kakas, aki túl sokat tudott

- Suba Zsolt: Kokas Pál nyomozó

- kedvenc esete

- Suba Zsolt: Egy farkas nyomorúságos élete

- Suba Zsolt: Testvérháború a Mézeskalács Birodalomért

- Suba Zsolt: Erdei diktatúra

- Szalainé Erdélyi Tünde: Vérfarkas, vagy

- áldozat?

- Tamás Tamara: Egy farkas

- nyomorúságos élete

- Udvarházi Irén: Wolfi otthonra talál

- Versenyen kívül

- Aburdán Katalin

- Császár Rita

- Császár Rita

- Csikós Éva

- Gáll Júlia

- Kovács Katalin

- Nagykutasi Tibor

- Németh Nikoletta

- Suba Zsolt

- Szabó Ferenc

- Szabó Ferenc

- Zsatkovics Edit

- Az Újratervezve! pályázat zsűrije:

- Dvariecki Bálint, a Helma Könyvek Kiadó vezetője

- Gász Marianna, író, blogger, irodalomterapeuta

- Garajszki Rozika, író, költő

- K. Kormos Noémi

- Karácsony Judit pedagógus, könyvmoly

- Niki – Könyvpatika, könyves blogger

- Komló Nikoleta, könyves blogger

- Völgyi Viktória, író, szerkesztő, könyves blogger

- Pintér Tünde, könyvmoly

- Dankó Attila, író, költő

- Csörgő Iván író

- Sütő Éva, író, a pályázat szervezője

- K. Kormos Noémi: Kokas Pál kedvenc esete

- Garajszki Rozika: Az elveszett piros cipellő

- Csörgő Iván: Hét bűn áldozata

- Karácsony Judit: Kokas Pál nyomozó

- kedvenc esete

- Sky S.T.: Az elvesztett piros cipők

Sky S.T. (Sütő Éva)

Lehet egy kanyarral több?

Újratervezve! Régi mesék új köntösben

Antológia 2026

Sky S.T. (Sütő Éva)

Újratervezve!

Lehet egy kanyarral több?

Újratervezve! Régi mesék új köntösben

Antológia 2026

© Sky S.T. 2026.

Magyarországon kiadja a

HELMA Kiadó

A szerző eddig megjelent könyvei:

Sky S.T. név alatt:

1. Vigyázat! Jövök!

2. Vigyázat! Nyaralok!

3. Vigyázat! Férjhez megyek!

1. A szomszédom egy jó pasi!

2. A férjem egy jó pasi!

3. Az apukám egy jó pasi!

1. Lotte elveszti a szüzességét

2. Bízz bennem!

Az agyamra mégy, Lotte! (összevont, kibővített kiadás)

1. Emily – 1. rész

2. Emily – 2. rész

3. Apollónia – 3. rész

Milyen mély a mélyirodalom? (Sky S.T.)

Most főzünk vagy dumálunk? (Sky S.T.)

Most főzünk, vagy bulizunk? (Sky S.T.)

Két könyv között… asztalon a csirke (Sky S.T.)

A hang bennem (Sky S.T.)

Erotikus Történetek Antológia 2024, 2025

Régi mesék új köntösben Antológia 2024, 2025, 2026

Romhányi nyomában… 2026

Sütő Éva név alatt:

Olivia Fox naplója sorozat

1. Átverve

2. Behálózva

3. Meggyötörve

4. Megbosszulva

Könyörtelenek – A Costelli család, első rész

A gyermek védelmében

A könyvet kiadja Magyarországon a HELMA Könyvek

Cím: 2049 Diósd, Hársfa utca 5/2.

Telefon: +36 (1) 8555– 333

E– mail cím: info@helma.hu

Webcím: www.helma.hu

A kiadásért felel a HELMA Kiadó ügyvezetője: Dvariecki Bálint

Kiadás dátuma: 2026. augusztus 07.

ISBN 978-615-113-223-4

Copyright

Borítóterv: Bakó Lilla

Tördelés: Sütő Éva

Szerzői jog: Copyright: 2026 by © Sütő Éva

Minden jog fenntartva – All right reserved

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy – visszakereső rendszert.

A könyv bármely részletének a közléséhez, bármilyen céllal, a kiadó írásbeli engedélye szükséges, kivételt képeznek a Helma Kiadó és az MKMT mozgalom hivatalos bloggerei, akik 600 (azaz hatszáz) karakter erejéig szabadon idézhetnek a könyvből.

Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

Tartalomjegyzék

Kedves Olvasó!

A zsűri döntése alapján az első

hat helyezett mese és szerzője

Pedro Rey: Az elveszett piros cipellő

Cserni András: Kokas Pál nyomozó kedvenc esete, avagy az elveszett gyémántfeles (spoiler alert: nem rövidital) nyomában

Taschner Katalin Éva: Egy farkas

nyomorúságos élete

Jeremiás Katalin: Kokas Pál nyomozó

kedvenc esete

T. Fiser Ildikó: A világ legdrágább

szemétdombja

T. Fiser Ildikó: A titkos összetevő

Ebergényi Kata: Fél párban is teljes

Chris Flennery: A kissárkány és a

gyémántkitűző

A.J. Vale: Az átjáró

Nagy-Rakita Melinda: Páratlan páros

A zsűri döntése alapján, további,

a kötetbe került mesék,

ABC sorrendben

Arthur V. Grant: Kokas Pál és az eltűnt

félkrajcár

Balogh Adrienn: A mézeskalács titkos

receptje

Balogh Adrienn: Kokas Pál nyomozó

kedvenc esete

Bobby B: Szép új állapot

Böbke Lucas: Kokas Pál nyomozó

kedvenc esete

Böbke Lucas: Testvérháború a

Mézeskalács Birodalomért

Böbke Lucas: Egy farkas nyomorúságos élete

Chris Flennery: Háború lesz?

Chris Flennery: Egy jóindulatú diktatúra

Claudia W. Cross: Az elveszett piros cipellő

Cinka István: Testvérháború a

Mézeskalács Birodalomért

Császár Rita: Időutazás a Mézeskalács

Birodalomba

Császár Rita: A mindig eltűnő gyémánt

félkrajcár

Dékány Dorottya: Az elveszett piros cipő

Ebergényi Kata: Erdei diktatúra

Erdős Sándor: Sugar Flourjai

Fábián Krisztina: A szökés

Fedina Lídia: Az őrület malacai

Fritsi Róbert: Egy farkas emlékirata

Fürediné Szabó Krisztina: Kokas Pál

nyomozó kedvenc esete

Gáll Júlia: Az elveszett cipellő

Gulyás Gábor: Hófehér terror

Györe Ibolya: Lompos, a farkas

J. Simon Aranka és Juhos Réka társszerző: Testvérháború a Mézeskalács Birodalomért

J. Simon Aranka: Egy farkas nyomorúságos élete

Jeremiás Katalin: Egy farkas

nyomorúságos élete (naplórészlet)

Kondora Beáta: Egy pesti eset

Kovács Katalin: Kiss Piroska cipellője

Kovács Katalin: Életmód váltás

Kovács Katalin: Pál fordulat

Lena Hunter: Garancia a szívre

Lena Hunter: Kijelölt Sors

Lyara Vayne: Stabilitási program

Lyara Vayne: Az árnyék, aki én voltam

Márton Csilla: Testvérháború a

Mézeskalács Birodalomért

Miklós Tímea: Az erdei diktatúra

Nagy Dóra: Kokas Pál nyomozó kedvenc esete

Nagykutasi Tibor: Erdei diktatúra

Nagykutasi Tibor: Kokas Pál nyomozó

kedvenc esete

Nagypál B. Rebeka: A piros cipős lány

Nagypál B. Rebeka: A farkas naplója

Nagypál B. Rebeka: A szerencsepénz nem aprópénz

Nagypál B. Rebeka: A hiszti ereje

Nagypál B. Rebeka: Fehérke

Natali Sanders: Kokas Pál nyomozó

kedvenc esete

Natsu: Vinted és a cipőm

Pedro Rey: Testvérháború a Mézeskalács Birodalomért

R. Harbinger: A Halál csalfa arája

R. Harbinger: Úgy szeretlek, majd’

megeszlek

Seprényi Kinga: Kokas Pál nyomozó

kedvenc esete

Simon Lola: Az elveszett piros cipellő

Sipos Ninetta: ÜVÖLTÉS – Egy farkas

naplója

Sipos Ninetta: Az erdő hallgat, a tükör

figyel

Sipos Ninetta: A kakas, aki túl sokat tudott

Suba Zsolt: Kokas Pál nyomozó

kedvenc esete

Suba Zsolt: Egy farkas nyomorúságos élete

Suba Zsolt: Testvérháború a Mézeskalács Birodalomért

Suba Zsolt: Erdei diktatúra

Szalainé Erdélyi Tünde: Vérfarkas, vagy

áldozat?

Tamás Tamara: Egy farkas

nyomorúságos élete

Udvarházi Irén: Wolfi otthonra talál

Versenyen kívül

Aburdán Katalin

Császár Rita

Császár Rita

Csikós Éva

Gáll Júlia

Kovács Katalin

Nagykutasi Tibor

Németh Nikoletta

Suba Zsolt

Szabó Ferenc

Szabó Ferenc

Zsatkovics Edit

Az Újratervezve! pályázat zsűrije:

Dvariecki Bálint, a Helma Könyvek Kiadó vezetője

Gász Marianna, író, blogger, irodalomterapeuta

Garajszki Rozika, író, költő

K. Kormos Noémi

Karácsony Judit pedagógus, könyvmoly

Niki – Könyvpatika, könyves blogger

Komló Nikoleta, könyves blogger

Völgyi Viktória, író, szerkesztő, könyves blogger

Pintér Tünde, könyvmoly

Dankó Attila, író, költő

Csörgő Iván író

Sütő Éva, író, a pályázat szervezője

K. Kormos Noémi: Kokas Pál kedvenc esete

Garajszki Rozika: Az elveszett piros cipellő

Csörgő Iván: Hét bűn áldozata

Karácsony Judit: Kokas Pál nyomozó

kedvenc esete

Sky S.T.: Az elvesztett piros cipők

Kedves Olvasó!

Lehet egy kanyarral több?

Unalomig ismert mesék… de mi van akkor, ha egy szokatlan műfajban kell a mesehősöknek helytállni?

Mit szólnátok ehhez?

Jancsi és Juliska helyett a mese címe:

Testvérháború a Mézeskalács Birodalomért

műfaj: sci-fi

Piroska és a farkas helyett a mese címe:

Az elveszett piros cipellő

műfaj: chick lit

A kiskakas gyémánt félkrajcárja helyett a mese címe:

Kokas Pál nyomozó kedvenc esete

műfaj: krimi

Hófehérke és a hét törpe helyett a mese címe:

Erdei diktatúra

műfaj: pszicho-thriller

A három kismalac és a farkas helyett a mese címe:

Egy farkas nyomorúságos élete

műfaj: disztópia napló formában

Remélem, már nagyon kíváncsiak vagytok, hogy a mesehősök hogyan állnak helyt egy másik világban! Olvasásra fel hát! Kezdődjön egy újabb nagy kaland a mesék birodalmában!

A zsűri döntése alapján az első

hat helyezett mese és szerzője

Megosztott 1. helyezettek:

Pedro Rey: Az elveszett piros cipellő

Cserni András: Kokas Pál nyomozó kedvenc esete, avagy az elveszett gyémántfeles (spoiler alert: nem rövidital) nyomában

2. helyezett:

Taschner Katalin Éva: Egy farkas nyomorúságos élete

Megosztott 3. helyezettek:

Jeremiás Katalin: Tikfalvi Hírmondó

T. Fiser Ildikó: A világ legdrágább szemétdombja

4. helyezett:

T. Fiser Ildikó: A titkos összetevő

Megosztott 5. helyezettek:

Ebergényi Kata: Fél párban is teljes

Chris Flennery: A kissárkány

A.J. Vale: Az átjáró

6. helyezett:

Nagy-Rakita Melinda: Páratlan páros

Pedro Rey: Az elveszett piros cipellő

Helló, drága jelenlegi és leendő követőim!

Élőben jelentkezem, hogy elmeséljem nektek, hogyan veszítettem el… a kedvenc dizájner cipőmet.

A nevem Ruby. Nem Piros, vagy Piroska, és nem is Piri. Nem ajánlom senkinek, hogy különféle beceneveket aggasson rám! Csak Ruby! Hivatalosan Ruby Daemon, de amióta feltörekvő ticktocker sztár vagyok, már csak a Rubyt használom.

Őszintén mondhatom, nem vagyok egy hétköznapi lány. Az a típus vagyok, aki még a szelektív hulladékgyűjtőhöz is Mannolo tűsarkúban és full glamben billeg ki.

A krízis tegnap reggel ütött be, amikor is nagyi, a közismert egészségguru kifogyott a bio, kombucha élőflórás teából és a gluténmentes, sárgarépás zabpehelykekszből.

– Ruby, édesem! Nem ugranál el a kedvemért a Csak Természetesen bio- és ökoboltba? – kérdezte a telóban.

– Most? – próbáltam megúszni a dolgot.

– Á, dehogy! Tulajdonképpen ráér jövő karácsonykor is – nevetett. – És hozd is el, kérlek! De legyél óvatos, mostanában itt a Sűrű Rengeteg lakóparkban újra randalírozni kezdett az Ordas nevű banda.

Magamra kaptam hát a legvadítóbb vörös trench kabátom, és persze a kedvenc, tíz centis tűsarkú, vörös lakkcipőmet majd bepattantam a kabriómba és elindultam shoppingolni.

Pechemre, a bioboltból kifelé jövet belebotlottam Farkasba. Farkast a Talederen ismertem meg, még a múlt hónapban – ott ez volt a nickneve. Kétszer randiztunk is, de aztán rájöttem, hogy ő egy két lábon járó red flag. Amikor először megláttam, majdnem elájultam, annyira jó pasi. Slim-fit öltöny, apró borosta, vakító fogsor, olyan mosoly, amitől még a jégsapkák is megolvadnak. Aztán már két randi után jött a számonkérés és a féltékenykedés. Na, köszönöm, ezt nem kértem. Úgyhogy ghostoltam.

– Helló, helló! Az elveszett lány megkerült – somolygott.

– Te követsz engem? – kérdeztem felháborodottan.

– Miért tennék ilyet? – vigyorgott tovább. – Egyébként hova ilyen sietősen, Vöröske? – búgta, miközben egy doboz búzasört lötykölt a kezében.

– A nagyihoz és ne szólíts Vöröskének! – válaszoltam flegmán. – De bocsi, sietek, mert lassan több lesz a parkolási díjam, mint amennyibe a Rucci ridikülöm került – tettem hozzá, és egy határozott mozdulattal sarkon fordultam. És ekkor történt meg a tragédia!

A méregdrága piros cipellőm sarka beszorult egy csatornafedélbe, és hangos reccsenés kíséretében letört. Én meg ott álltam elkerekedett szemekkel, fél lábon, mint egy szorulásos flamingó.

Ő meg? Ott vihorászott mögöttem, mint egy éretlen tacskó. Elöntött a méreg, szembefordultam vele, a szemébe néztem és keményen rápirítottam.

– Neked meg miért ilyen nagy az arcod? – kérdeztem.

– Hogy jól láthasd, milyen jóképű vagyok – felelte öntelten.

– És miért ilyen nagy az egod? – vágtam vissza azonnal.

– Hogy legyen mit kérdezned! – mondta, észrevehetően máris kifogyva az értelmes válaszokból.

– És miért nem hagysz már békén? – adtam meg a végső döfést.

Erre már nem tudott mit mondani, csak pislogott, mint Csipke Rózsa ébredés után. Én pedig elégedetten beszálltam a kabriómba, és a cipőimet lerúgva, mezítláb hazavezettem.

Nagyit később, miután hazaértem, felhívtam telón. Mondtam neki, hogy mivel én a lábam ki nem teszem itthonról, ha nem egy vörös, dizájner tűsarkú van rajtam, a teát és a kekszet elküldöm neki futárszolgálattal. Már meg is kapta, köszönhetően a felármentes expressz kiszállításnak!

A mai napom pedig annak fogom szentelni, hogy a neten nyomozok egy vörös, 37-es Mannolo után.

Drága jelenlegi és leendő követőim!

Tanulságul csak annyit az előbb elmondottakhoz, hogy nagyon vigyázzatok a Farkas-félékkel! De még ennél is jobban vigyázzatok a dizájner cipőitekre!

Most búcsúzom, Ruby voltam. További hasonló, izgalmas történetekért kövessetek be!

Cserni András: Kokas Pál nyomozó kedvenc esete, avagy az elveszett gyémántfeles (spoiler alert: nem rövidital) nyomában

Hen Abbey csendes kis baromfiudvar. Szárnyasemlékezet óta az. Sosem történik semmi különös. Egy kivétel mondjuk azért akad. Egy különös bűntény, mely felforgatta kis udvarunk nyugalmát, s néhány napra elűzte a békés hangulatot, de hála jóbarátomnak, a vaslogikájú Kokas Pál nyomozónak, pont került a mondat végére oly hamar, ahogyan csak lehetett, bár a szerkesztő ezzel azért vitatkozna, mondván, ez olyan hosszú, többszörösen összetett mondat, hogy mire befejezésre kerül, az olvasó már el is felejti, tulajdonképpen miről volt benne szó, kizökken az olvasásból, nem szentel figyelmet a lényegi részekre, tehát összességében semmi szerepe nincs húzni-nyúzni a rétestésztát, kivéve persze, ha rétest akarunk sütni, mert akkor igencsak fontos e momentum, de tekintve, hogy jelenleg nem recepteskönyvről van szó, a konyhaművészet remekeinek emlegetése teljes mértékben irreleváns.

Visszatérve a kiindulóponthoz: Kokas Pál és jómagam épp a vasárnap délutáni rendes szórakozásunknak szenteltük energiáinkat, nevezetesen ő pipáját szívogatta, én szivarommal pöfékeltem, az angyali Miss Citrongy, ez a házias házi tyúk mennyei mazsolás kuglóffal és igazi angol teával kínált bennünket, mely utóbbinak ne firtassuk a származási országát. Ez az idill mindkettőnknek kellett az egész heti kitartó kapirgálás és kukorékolás után, ám pihenőnket rövidesen félbeszakította egy kellemetlen rikoltás:

– Segítség! Tolvaj! Tolvaj! Ellopták!

– Elloptak egy tolvajt? – szaladt homlokig a szemöldököm, mire Kokas Pál lekezelően nézett rám.

– Ugyan, mon cher Hastincs. A dedukciós képességei félelmetesen gyengék. Ha gondosan megfigyeli az elkiabált szavak közti szünetek megoszlását, észreveheti, hogy az illető négy egyszavas mondatot kiáltott. Mire következtet ebből?

– Hogy nem szereti a barokkos mondatokat?

– És azon túl? Nyelvtani értelemben?

– Nos, ami azt illeti, a nyelvtan nem volt nagy erősségem…

– Nem is lep meg – sóhajtott teátrálisan Kokas Pál, s újra megtömte pipáját, majd csőrébe szorította. – A mondatok külön, önálló állítmánnyal bírnak. Vagyis nem a tolvaj a lopás tárgya, hanem egyelőre fogalmunk sincs, mi. Derítsük ki, azt javaslom!

Azzal jó tempóval nekilódult, én a nyomában. Mivel a kiáltozás nem szűnt meg, sőt, egyre hangosabb lett, könnyen azonosítottuk az illetőt. Lúd Leonóra volt az, a baromfiudvar dívája. Kisebb tömeg gyűlt köré a nagy sikongatás következtében.

– Ellopták! Igazán ellopták! – jajgatott.

– Kisasszony, nyugodjon meg, kérem, s mondja el, mit loptak el! – vette kezébe a helyzetet Kokas Pál.

– A gyönyörű gyémánt félkrajcárt a férjem érmegyűjteményéből. Azt, amelyiken egy apró kakas képe virít. A kiskakas gyémánt félkrajcárját.

Erre döbbenten hördült fel mindenki. Lúd Leopold érmegyűjteménye messzeföldön híres volt, e darab pedig igazi éke. Megbotránkoztak a baromfiak a szörnyű bűntett hallatán. Kokas Pál azonban továbbra is megőrizte hidegvérét. Ő az, aki kibogozta a híres Hermelin– gyilkosságokat, holmi piti tolvajtól nem veszti el a lélekjelenlétét.

– Szóval elloptak egy gyémántfelest – gondolkodott hangosan.

– Feles? – pislogott Henrik, a pulykakertész. – Eddig azt hittem, valami pénzről van szó, nem kőművesaktimelről.

– Kisasszony – lépett Leonórához Kokas Pál, ügyet sem vetve a kertész közbevetésére. – Majd én előkerítem az ellopott érmét, akár a föld alól is, vagy ne legyen a nevem Kokas Pál! Nem kell aggódnia. Profi vagyok.

– De hát ez a tolvaj… nem juthatott be csak úgy – hebegett– habogott Leonóra. – Biztos mindenre elszánt, és rettentően agyafúrt. Nem lesz ez veszélyes?

– Nem félek a veszélytől, amíg mellettem a drága jó Hastincs kapitány! A tolvaj pedig bármilyen ravasz lehet, a kis szürke agysejteken nem járhat túl.

Jelentőségteljesen megkocogtatta kobakját, majd mikor a kívánt hatás (az őszinte ámulat és lelkesedés) elmaradt, némiképp bosszúsan így szólt:

– Szeretnék beszélni minden érintettel. Először a kedves férjével, majd kegyeddel, a háznéppel… mindenkivel, akinek hozzáférése lehetett a félkrajcárhoz.

– Ugye nem… ugye nem gondolja, hogy valaki olyan tette, akit ismerünk? – sápadt el Lúd Leonóra.

– Semmilyen eshetőséget nem hagyhatunk figyelmen kívül – jelentette ki drámaian Kokas Pál.

A kedélyek kezdtek lenyugodni. Azzal igyekeztem segíteni barátomnak, hogy finoman noszogattam a népet, akinek nincs tudomása az ügyről, menjen isten hírével, aki ellenben értesüléssel bír, várjon türelemmel, mintha csak a csontsűrűség-vizsgálatra szóló beutalóért tenné.

Elsőként Lúd Leopold került kihallgatásra. Az eset láthatóan megviselte, de igyekezett ezt nem kimutatni, amiben igen nagy segedelmére volt az a tripla whisky, amit mohón kortyolt, miközben Kokas Pál faggatta őt.

– Mikor látta utoljára az érmét?

– Tegnap este, a szokásos kifényesítéskor – mondta. – Minden este és reggel rájuk nézek, hetente egyszer át is törlöm mindet. S mikor ma reggel tekintettem meg a gyűjteményem, döbbenten láttam, eltűnt a kiskakas gyémánt félkrajcárja… A gyűjteményem éke! Maga X. Cocatrix császár verette háziasításunk előtt 345 körül. Különlegessége, hogy eredendően fél érme, mivel épp tetemes infláció volt akkoriban, és ezért…

– Kinek van hozzáférése az érmegyűjteményhez magán kívül? – szakította félbe a monológot Kokas Pál.

– Hát magánkívül senkinek, mert egy igen méretes lakat óvja az érméimet, s öntudatlanul azt nem lehet eltávolítani.

Kokas Pál arcán egy ideg se rezdült. A szavaival élve: „hozzászokott már ahhoz, hogy itt mindenki tyúkeszű.”

– S kinek van kulcsa a lakathoz?

– Nekem, meg a komornyiknak.

– Értem. Hol tartják a kulcsokat?

– Az enyém az ágyamban van, a párnacihában. Annál jobb rejteket nem ismerek, talán csak a klasszikus strandtörülköző– széf. A komornyik azalatt tartja az ő kulcsát.

– Bámulatos az elővigyázatosságuk – jegyezte meg enyhe iróniával Kokas Pál. – Már csak arra volnék kíváncsi, tud-e bárkiről, akinek volna indítéka ellopni a félkrajcárt? Tudom, hogy értékes, de valljuk be, nem mindenki tud vele… túl sokat kezdeni.

– Értem, mire gondol – bólintott nagyot Leopold, s húzott egy még nagyobbat a whiskyjéből. – Nézze, nem szokásom vádaskodni, de van nekem egy ellenlábasom… vagy talán ellenszárnyasom? Akárhogy is, Kácsafalvy Kazimírra, az arisztokacsára gondolok. Igazi nagytőkés réce, gazdag, sznob és felfuvalkodott, sokan csak a kőszívű kacsaként emlegetik. Ahol tud, borsot tör a csőröm alá, elhápolja előlem a legjobb befektetéseket, felvásárolja a ritka érméket… Még Leonórám kezét is megkérte tavaly, amint udvarolni kezdtem neki. Mindenre elszánt, dörzsölt fickó. Ha tippelnem kéne, szerintem neki lehet ehhez köze.

– Rendben, köszönöm – mondta Kokas Pál, s elhagyta a helyiséget.

– Most a komornyik jön, ugye? – kérdeztem, mire barátom enyhén gúnyosan felnevetett.

– Ugyan már, mon cher Hastincs. A krimiben sose a komornyik a tettes, ez elementáris alapszabály. Fölösleges ezzel húzni az időt.

Annyiban hagytam, elvégre én csak egy érdemrenddel kitüntetett háborús veterán vagyok, ő meg csillogó elméjű magánnyomozó – ki vagyok, hogy ítélkezzem?

Persze a teljes kikérdezés ennyivel nem ért véget. A háznépből maradtak még sokan, akikre sort kellett keríteni, elsőként Leopold felesége.

– Hol tartózkodott a tolvajlás feltehető ideje alatt, vagyis tegnap éjjel? – kérdezte a nyomozó.

– A hálószobában – felelte szemlesütve. – Korán lefeküdtem, mert fáradt voltam a nőegyleti gyűlés után. Akkor ébredtem csak meg, mikor Leopold mellém feküdt. Utána reggelig aludtam.

– A tolvajlást melyikük vette észre előbb?

– Leopold. Veretesen káromkodni kezdett, már elnézést, mikor rádöbbent, mi történt. Én épp reggeliztem, akkor hallottam…

– Értem, köszönöm – bólogatott Kokas Pál, majd Leonórához hajolt. – Remélem, nem bántom meg, kisasszony, de az egyik pihetolla… Így ni! – szedte le az említett pelyhet a meglepett lúd szárnyáról. – Most már nem fog rakoncátlankodni kegyeden.

– Köszönöm – pislogott Leonóra, majd sietve odébbállt.

A háznép kifaggatása nem hozott túl sok eredményt. Szinte senki sem látott semmit, nem hallottak, nem is tudnak. Nem vagyok rasszista, de épp emiatt nem alkalmaznék sose struccokat. Mindig homokba dugják a fejüket. Használható információt egyedül Henrik, a pulykakertész, valamint egy szobalány adott.

– Ami azt illeti, tegnap este hallottam egy kis csörömpölést –

mondta előbbi. – Olyan volt, mintha egy súlyos tárgy hullt volna a földre. Éjfél körül lehetett.

A szobalány ennél is érdekesebbet mondott:

– Az a helyzet, hogy a minap egy kulcsmásolóból származó számlát találtam a szemetesben. Nem tudom, lényeges-e, de minthogy az érmegyűjteményt lelakatolják, lehet, hogy…

– Valóban – bólintott nagyot Kokas Pál. – Köszönöm, kedves!

Ezután letelepedtünk a vén diófa alá, ő pipára gyújtott, én szivarra. Mikor a füstkarikák már javában szálltak az ég felé, barátom így szólt:

– Maga szerint mi történt, Hastincs?

– Nem is tudom… Azt súgják az ösztöneim, hogy annak a Kácsfalvynak kéne utánanéznünk.

– Ugyan már. Ha ő tette volna, miért talál a szolgálólány kulcsmásoló-számlát a tett színhelyén?

– Talán figyelemelterelés. Azért hagyhatta ott, hogy a háznépre terelje a gyanút.

– Lehetőség persze ez is, de egy ilyen nagyhatalmú szárnyas ennél rafináltabban járna el. És semmiképp se csinálná ő maga, hanem megbízna vele valakit.

– Akkor ki tette?

– Rövidesen megtudja, ha eddig nem jött rá.

– Ennyiből? Hogyan? – hökkentem meg.

– Használnia kéne a kis szürke agysejteket, barátom – kocogtatta meg halántékát Kokas Pál.

Kisvártatva összegyűltünk Lúdék hajlékában. A házaspár, a szolgálók, egy adag bámészkodó jött el, még a kárörvendő Kácsafalvyt is észrevettem a hátsó sorban. Kokas Pál nem húzta az időt, belefogott:

– Baromfiak és baromlányok, bizton állíthatom, hogy az eltűnt gyémánt félkrajcár esete a kedvencem lett az összesből, amiket eddig megoldottam, mert oly végtelenül egyszerű, olyannyira látszik első pillanattól, hogy a kirakós darabjai csak egyféleképp állnak össze, hogy öröm foglalkozni vele.

– Persze, hogy egyértelmű – zsémbelt Lúd Leopold. – Kácsfalvy tette!

– Örülnék, ha én lettem volna – kuncogott az említett. – Azonban el kell keserítselek, ebben nincs benne a szárnyam, hiába szeretném.

– Valóban nem lehetett Kácsfalvy – vette vissza a szót Kokas Pál. – Ahhoz ugyanis, hogy csendben jusson be az érmegyűjteményes terembe a tolvaj, szüksége van a lakat kulcsára. Akár az eredetire, akár egy másolatra. Ha a két eredeti valamelyikét veszi magához a tolvaj, az feltűnne hamar Lúd úrnak vagy a komornyiknak. Így célszerűbb gyorsan lemásoltatni. De ki ismerheti a kulcsok rejtekét, ki fér hozzájuk, ki tudja, mikor van lehetősége elcsempészni pár órára? Csak egy valaki ismerheti ennyire Lúd úr szokásit: a felesége.

– Tessék? – hökkent meg Lúd Leonóra. – Mit képzel…?!

– Kegyedre illik mindaz, amit az imént elmondtam, ráadásul igen beszédes volt az a kóbor pihetoll a szárnyán… A párnacihából származik, jól sejtem? Merthogy ott rejtette el a kulcs másolatát, hogy éjjel könnyen hozzáférhessen, mikor végrehajtja tettét. Ám nem volt elég gyakorlott a súlyos lakattal, így az földre hullott. Kijött a formából, nem igaz, Ádler Irén?

Lúd Leonóra kővé dermedt.

– Honnan… jött rá? – kérdezte halkan.

– A tojásrablásos ügy után, nagyjából másfél éve tűnt el. Nem sokkal később Lúd Leonóraként felbukkant Lúd Leopold oldalán. Új személyazonosságot szerzett magának, talán már akkor ezt a lopást fontolgatta.

Mindenki döbbenten figyelt. Leonóra, alias Irén ekkor felkacagott.

– Megfogott, nyomozó. Valóban úgy történt minden, ahogy mondta. Igen jó ajánlatot kaptam a török szultántól, ha megszerzem neki az érmét. S most már semmit se lehet ellene tenni! Postagalambbal küldtem el.

– Ne olyan hevesen – vigyorodott el gonoszul Kácsafalvy. – A postagalambok az én cégem alá tartoznak. Jelentették nekem a gyanús csomagot, s az érme itt van, nálam.

Azzal felmutatta a félkrajcárt. Csodásan csillogott a délutáni napfényben.

– Vesztett, Irén – szólt szenvtelenül Kokas Pál.

– Azt majd meglátjuk – sziszegte a lúdhölgy, s azonmód szárnyra kapott. Nem tudtuk üldözőbe venni, tekintve mi többiek röpképtelenek voltunk.

Leopold magába roskadt. Az események annyira megviselték, hogy egyenesen az üvegből látott neki a whiskynek.

– Lehet ennél rosszabb ez a nap? – sopánkodott. – A feleségem átvert és elhagyott, az érmémet a legnagyobb ellenségem bírja, az italom is mindjárt elfogy… Túl sok ez nekem!

– Fel a fejjel – lépett mellé Kácsafalvy. – Nem lenne úriemberhez méltó, ha megtartanám az érmédet. Visszaadom, csak ismerd el, hogy én vagyok a nap hőse!

– Nos, ezzel vitatkoznék – ráncolta a homlokát Kokas Pál, de az arisztokacsa leintette.

– Ha maga nem tétlenkedik itt, akkor is rálelek az érmére, elhozom ide, s minden megoldódik.

– De Irén nem bukik le.

– De. Az az ostoba, tájékozatlan lúd a saját nevét írta a feladói címkére.

Kokas Pál elsápadt. Láttam az arcán, hogy nem kedvelte meg Kácsafalvyt.

– Menjünk haza, Hastincs – mondta kimérten. – Itt már semmit sem tehetünk.

– Azért szép nyomozás volt – simogattam meg az egoját, s csak magamban tettem hozzá, hogy egyúttal teljesen felesleges is.

Taschner Katalin Éva: Egy farkas

nyomorúságos élete

10. nap – az ébredés

Az emberek egyik napról a másikra súlyos betegek lettek, és elvesztették maguk felett a kontrollt. Mi állatok közben tudatunkra ébredtünk és átvettük a földön az emberek helyét. Mi is kialakítottuk a magunk társadalmát, mindenki kikiáltotta a saját országát és ugyanúgy ahogy az emberek mi is megvívtuk a magunk harcait, mi farkasok voltunk kezdetben az erősek, sikerült elnyomnunk a házi állatokat és apróbb állatokat, és élveztük a földi élet minden jóságát.

36. nap – a felkelés

Az állatok fellázadtak ellenünk, és mivel közelebb éltek az emberekhez, könnyebben elsajátították az ő eszközeik és fegyvereik használatát. Ádáz harcok folytak, létszám fölényben is voltak ellenünk, és még nekik elég volt pár növény, hogy jóllakjanak mi csak az eddig zsákmányolt rabszolgákat tudtuk elfogyasztani, félő volt, hogy kikapunk. A lázadók fő vezetői a három malac testvér volt. A legfiatalabb stratéga, a rideg és számító vezető. Nem ordibál, inkább halkan beszél, de mindenki tudja, hogy egyetlen röffentésével bárkit száműzhetett a kert végébe, nem vágyik aranyozott vályúra vagy selyem szalagra. Megveti a luxust, és ezt mindenkitől elvárja. A középső malac, hatalmas termetű, sebhelyes fülű, aki a nyers erejére támaszkodik. Ő az a diktátor, aki a többiek félelmére építi hatalmát. Nem szereti a vitát: aki nem értett vele egyet, azt egyszerűen hátrahagyta nekünk farkasoknak prédául. A legidősebb egy apró termetű malac, aki óriási egoval rendelkezik. Imádja az ünnepségeket, ahol őt dicsőítik, és elvárja, hogy a többi állat "Főméltóságú Röfögőnek" hívja. Saját szobrot emeltetett magának takarmányból az országa közepén. Az ő vezetésükkel sikeresen kiszorítottak minket és egy kerítést vontak az országaink közé, és már már emberi mértékű szennyezés által teszik még jobban tönkre a világunkat a három kismalac diktatúrája alatt.

52. nap – az éhezés

A gyomrom úgy marta az oldalam egész éjjel, mint egy rozsdás fűrész. Itt, a kerítés túloldalán a farkasok birodalmában még a levegőnek is fémíze van. A háború után, ránk, mint vesztés félre már csak, mint biológiai hulladékra tekintenek, akiket a külső gyárakban rabszolgamunkával dolgoztatnak. A narratíva, hogy azért vagyunk kirekesztve, mert „ragadozó természetünk” veszélyezteti a békét. Pedig én és a sorstársaim csak enni akarunk. Csak egy szelet valódi húst, nem ezt a szintetikus, szalmaízű fehérjekorongot, amit a drónok szórnak le hetente egyszer. Az egyik nap lehetőségem támadt megszökni és kihasználtam az alkalmat. Most még éhesebb vagyok, az ösztöneim a kerítés felé visznek.

55. nap – az első kismalac

Pár nap alatt elértem a kerítés és egy lazán őrzött részen sikerült behatolnom a malacok területére. A testem minden porcikája remegett a fáradtságtól. Az első hely, amit elértem, a "Szalma-lak" volt. Ez a legfiatalabb testvér lakóhelye, azért hívják így, mert a falai préselt biohulladékból és újrahasznosított rostból készültek. Könnyű, olcsó, és állítólag környezetbarát. Láttam az első testvért az ablakon keresztül. Kövér volt, rózsaszín és elégedett. Egy képernyőt bámult, amin a propaganda futott a „veszélyes külvilágról”. Mikor éppen közelebb értem volna, hogy el tudjam fújni a házát, egy hatalmas ipari ventilátor indult be a jelenlétemre. Olyan erejű léghullámot vágott hozzám, amitől a tüdőmben megállt a levegő. De a rendszer hibás volt: a szalmaház nem bírta a saját védelmi mechanizmusának nyomását. Láttam, ahogy a falak meglazulnak, a rostok szétrepülnek. Az épület kártyavárként omlott össze. A malacka visítva menekült el egy földalatti alagúton keresztül a testvéréhez. Én ott álltam a romok között csak port nyeltem és még mindig éheztem.

57. nap – a második kismalac

Két napja bujkálok a csatornákban, mire eljutottam egy erdős rész szélére. A második testvér háza az erdősített rész kellős közepén állt, természetközeli építménynek látszott: moduláris fapanelekből állt szögekkel rögzítve. Az ajtó előtt állva próbáltam kitalálni, hogy hol lehetne észrevétlenül bejutni, de végül egy ostoba próbálkozásra jutott erőm. Bekopogtam.

– Menj el, vadállat! – hallatszott belülről. – A biztonságunk megdönthetetlen!

Azt hitték, a falak védik meg őket a valóságtól. Megpróbáltam felfeszíteni a zárat, de a kezem elgyengült. Egyetlen tüsszentés szakadt ki belőlem – a Szalma-lak pora még mindig irritálta a torkomat. A vibrációt érzékelve a faházikó szerkezete, ami a korrupció és a spórolás miatt csak látszólag volt stabil, recsegni kezdett. A tartóoszlopok, mint a száraz gyufa, kettétörtek. Ez a ház is elbukott. Nem a dühöm döntötte le, hanem a saját gyengesége és az erőbe vetett bizalom. A malackák jutalma ismét csak a menekülés, számomra meg továbbra is csak az éhezés.

60. nap – a harmadik kismalac

Újabb napok teltek el bujkálással az ellenség területén, már nem is tudom mióta nem ettem, kezdtek hallucinációm lenni. Itt állok a vörös téglás monstrum előtt, egy hatalmas fényűző kastély előtt. Az utolsó testvér királyi palotája. Vastag, égetett téglafalak, titánium merevítéssel. Itt nem fúj át a szél, itt nincsenek rések, azon csodálkozom, hogy idáig engedtek eljönni. Látom őket odabent. Mind a hárman ott vannak. Biztonságban. A kamerákon keresztül figyelnek engem. Én vagyok a "Farkas", a mumus, akivel ijesztgetnek a híradóban, hogy vezetni tudják az arra hajlamos birkákat. Megpróbáltam a kéményen keresztül bemászni, ez az egyetlen hely, ahol egyáltalán esélyt láttam, hogy be tudok jutni. Felmásztam, minden karmom beleszakadt a falba. Amikor felértem, belenéztem a mélybe. Lent nem égett a tűz, így bátran leereszkedtem. Azonban ahogy haladtam lejjebb egyre fojtogatóbb lett a szag. Mikor már éppen leértem volna vettem észre a hatalmas tartály forró, maró lúg várt. Nem baleset volt. Csapda. Ők akarták, hogy felmenjek. Kellettem nekik. Kellett egy tetem, amit felmutathatnak a híradóban: „A fenevadat megsemmisítettük. A falaink győztek.” Mindenki biztonságban van, csak én és a fajtám nem. Visszamásztam és elmenekültem, nem leszek áldozat.

64. nap – az utolsó bejegyzés

Előttem kerítés, mögöttem aljasság. Rájöttem a nagy igazságra: a malacok nem félnek tőlem. Nekik szükségük van rám. Ha nincs farkas, nincs miért kerítéseket építeni. Ha nincs félelem, nincs miért engedelmeskedni nekik. Én vagyok az egyik utolsó farkas. És most megteszem az egyetlen dolgot, amivel legyőzhetem őket. Nem fújok. Nem karmolok. Nem próbálok újra bejutni. Csak fekszem itt a kerítés tövében, és csendben éhen halok. Kíváncsi vagyok, mit kezdenek a biztonságukkal, ha már nem lesz kitől félniük.

Jeremiás Katalin: Kokas Pál nyomozó

kedvenc esete

Tikfalvi Hírmondó

Vasárnapi különkiadás (202. június 9.)

Rejtélyes eset tartja lázban Tikfalva lakóit. Az elmúlt napokban több lakásba is betörtek, szokatlan nyomokat hagyva. A dolog pikantériája, hogy csak olyan helyekre hatoltak be, ahol a tulajdonos előzőleg nagyobb összegű készpénzt vett fel a helyi Kuporka Takarékpénztárból.

Az első eset hétfőn történt. A tolvaj kifigyelte, mikor ér haza a ház ura táskájában a bankókkal, az alacsony kerítésen bemászott a kertbe és kinyitotta a kerti vízcsapot. A tulajdonos kis idő múlva észrevette a helyi vízözönt, kiszaladt a házból elzárni a csapot és míg a kertben körülnézett tettesünk besurrant a házba. A még friss bankóköteget kiemelte a károsult táskájából, majd észrevétlenül elillant anélkül. hogy ujjlenyomatot, talplenyomatot hagyott volna maga után.

Kedden városunk egy másik polgára vett fel nagyobb összeget fent említett bankban, hazaérve épp csak letette a táskáját, mikor füstszagot érzett. A kertben az elektromos grillezőt ismeretlen tettes felkapcsolta, szerencsére semmi nem kapott lángra, a tisztítatlan grillrácsok figyelmeztető füstje mentette meg a tulajdonost nagyobb tűzesettől.

Az ügyben a nyomozóhatóságok Kokas Pál nyomozóval megkezdték a vizsgálatot. A dolog pikantériája, hogy a népszerű nyomozó, városunk szülötte, nagy irodalomkedvelő hírében áll és mindkét helyszínen ugyanaz a gúnyvers lett elhelyezve a kiürített pénztárca mellett:

„Pali, Pali, Kokas Pali!

Találd ki, hogy hol a mani!”

A nyomozás nagy erővel folytatódik.

Tikfalvi Hírmondó

Vasárnapi különkiadás (202. június 16.)

Már Tikfalva sem a régi. Múlt heti beszámolónk óta a rendőrség csak téblábol, a vizes-tüzes betörőnek továbbra is bottal üthetik a nyomát. Szerdán újabb esettel gyarapodott a felderítetlen esetek sora. Ezúttal egy méhész a károsult. Miután a Kuporka Takarékpénztárból nagyobb összeggel távozott hazatérve a szomszédai azzal fogadták, hogy megvadultak a méhei. A táskáját hanyagul az előszobában hagyva kisietett a kertbe. A betörő kihasználva a pillanatot, mikor mindenki a kert végében nézelődött besurrant a házba és meglovasította a friss pénzköteget. Ezúttal is minden nyom nélkül távozott, a kiérkező rendőrök sem ujjlenyomatot, sem egyéb árulkodó jelet nem találtak. Feltételezhetően ugyanaz követte el a bűncselekményt, mint aki a múlt héten garázdálkodott, mert a pénztárca mellett újra ott volt a gúnyvers:

„Pali, Pali, Kokas Pali!

Találd ki, hogy hol a mani!”

Vajon meddig kell még várnunk, mikor lesz újra rend és nyugalom Tikfalván?

Tikfalvi Hírmondó

Vasárnapi különkiadás (202. június 23.)

Megoldódott! Rács mögött a verselő betörő! Kokas Pál – immár felügyelő – bravúros leleplezése! Mint június 9-ei és 14-ei különkiadásunkban hírt adtunk, rejtélyes eset borzolta Tikfalva lakóinak idegeit. Sorozatos besurranó lopások keserítették polgáraink máskor békés életét. A tolvaj először vízözönnel, majd tűzzel, végül méhekkel terelte el a nagyobb pénzösszegeket felvett károsultak figyelmét, meglopta őket, majd ádáz tettét a rendőrségnek címzett gúnyverssel tetézte. Ám Kokas felügyelő eszén nem könnyű túljárni. Már az első alkalom után megvolt a gyanúsítottja, de a bűncselekményt nem tudta rábizonyítani, így az ügyészségtől elfogatóparancsot sem kapott. De városunk szülötte, Kokas Pál egy huszárvágással leleplezte a verselő tolvajt. Ő maga is verset írt, melyet néhány helyre kifüggesztett. A letépett cédulákat megtalálták az utcán. Ezeken már voltak ujjlenyomatok, melyek csodálatosan egyeztek a már büntetett előéletű Török-Császár Rudolf ujjlenyomataival. Innen már ment minden, mint a karikacsapás. Városunk – Kokas Pál versének köszönhetően – hosszabb időre megszabadult a szemtelen betörőtől:

„Rudi, Rudi, tolvaj Rudi!

Tárt kapukkal vár a dutyi.”

T. Fiser Ildikó: A világ legdrágább

szemétdombja

1. Szigorúan bizalmas

– Nos, nyomozó! Ismét remek munkát végzett. Hála önnek Mr. Vöröst elfogtuk, bár a kihallgatása még önre vár. Reméljük, hogy tényleg elvezet minket a RÓKA-hoz. Mindig is sejtettük, hogy Rászoruló Óllakók Közösségért Alapítvány csak fedőcég, aminek hátterében komoly bűnszervezet áll.

– Ez így igaz. Mr. Vörös csupán egy ravaszdi a sok közül. A megbízót a RÓKA emberei között kell keresni.

– Hogy jött rá, hogy csempészetről van szó, és nem csupán egy közönséges róka ösztönéről, mármint a tyúklopás nem ritka a tyúkudvarok tájékán.

– Nézze főnök, elég régóta figyelem a vörösbundásokat. Higgye el nem válogatósak, ha élelemről van szó. Feltűnt, hogy az utóbbi időben főleg különleges fajták tűntek el, mint a kék, csokoládé és hófehér tojást tojók. Az értékük jóval nagyobb, mint egy átlagos tyúké. Az önök feketepiacán nagy a kereslet a ritkaságokra. Engem is keresnének, ha tudnák…

– Hát ebben igaza van nyomozó. Eddig ön a legtitkosabb és egyben legkülönlegesebb ügynökünk. Nem volt még példa rá a történelem során, hogy egy kakast alkalmaztunk volna… Valójában ön az egyetlen beszélő kétlábú, aki nem a mi fajtánkból való.

– Én sem értem igazán mi történt, de már megbékéltem vele. Őszintén szólva, amióta együtt dolgozunk, már nem tudnám elképzelni, hogy naphosszat csak kotkodácsoljak.

– Ide figyeljen Kokas! Maga kiváló nyomozó. Gondolom már rájött mi történt önnel. Azt is biztosan tudja, hogy a kísérletet sikertelennek nyilvánították. Az aktája szigorúan bizalmas, amit jó mélyre ’elástunk’. Ezért lehet most itt. Senki sem tud önről. Sem azt, hogy kakas létére kiválóan beszél emberi nyelven, sem pedig, hogy alkalmaztuk önt. Ez maradjon is így!

– Uram, biztos lehet benne, hogy befogom a csőröm. Viszont utána kellene nézni, hogy nem végeztek-e titokban mégis újabb kísérleteket. Mert az biztos, hogy Mr. Vörös nem a saját szakállára lopkodta a kincset érő tojókat. Ha tényleg a RÓKA áll emögött, akkor a vörösbundások közül valaki hasonló képességek birtokába jutott, mint jómagam. Azaz képes kommunikálni az emberekkel.

– Mond valamit, Kokas. Utánanézünk. Majd értesítem a fejleményekről, azonban most arra kérem, tegye félre egy időre az ügyet. Nem tudom hallott-e róla, hogy több múzeum is érmék eltűnéséről tett bejelentést. Elsőre nem tűnt túl fontosnak, így a helyiek nyomozgattak az ügyekben. Azonban bizonyos forrásból értesültünk, hogy elloptak egy egyedi darabot. Egy rendkívül értékes félkrajcárost. Ráadásul igen kényes az ügy, mivel feltételezzük, hogy egy közismert személy is érintett lehet. Mit szól hozzá?

– Megtudhatom, ki az érintett?

– A Császár.

– Csak nem a Török?

– Úgy tűnik, hogy igen. Ezért is gondoltunk önre. Az érmét mielőbb meg kell találni. Nem egészen huszonnégy óra múlva megérkezik a vevő, egy köztiszteletben álló gyűjtő, aki nagy összeget fizetne érte. Az érintett múzeum pedig felajánlotta a vételár egy részét szervezetünknek, ha időben vissza tudjuk szolgáltatni nekik az érmét. Szükségünk van a pénzre, hisz ön is tudja, hogy a költségvetést folyton csökkentik. Itt van például az ön díjazása… már a gabona is drágább.

– Rendben. De tudnom kell, ki a vevő.

– Minden anyagot megkap a szokásos csatornán. Induljon! Nincs sok időnk.

Kokas Pál, a nyomozati osztály legkülönlegesebb és legtitkosabb ügynöke, szokása szerint egyik szárnyát tarajához emelte – mint egy tisztelgés gyanánt – majd elegánsan lelibbent az asztalról és eltűnt az egyik polc mögött. Ha valaki tanúja lett volna az irodában történteknek, aminek még a létezése is titok volt, azt látta volna, hogy Markos százados – a nyomozati osztály különleges egységének vezetője – egy határozottan szép példánynak mondható, ám nem emberi kétlábúval beszélget. Egy tarkatollas tarajossal.

2. Kotyogó szárnyasok

Kokas már alig várta, hogy lássa az ügy teljes anyagát. Ráment az éjszakája, hogy abból a bizonyos kontakt-szemétdombból kikapirgálja. Nyomban nekilátott, hogy átolvassa. A lapozáshoz, keze nem lévén, egy-egy gyors szárnysuhintást használt. A vevőről készült fényképen látható férfi ismerősnek tűnt. Biztos volt benne, hogy nemrég őt látta a RÓKA egyik emberével beszélgetni. Kokasnak az volt az érzése, hogy ehhez az ügyhöz is köze van a bűnszervezetnek. Az a félkrajcáros nagyon értékes lehet – gondolta. Még hogy magángyűjtemény. Itt valami bűzlik. Többet kell tudnom erről az érméről.

Kihez is fordulhatott volna, mint a szárnyasokhoz, akik mindenütt ott vannak és tudvalevő, hogy mindent kikotyognak. Beröppent hát egy közeli udvarba és elrikkantotta magát:

– Hallottatok már egy értékes félkrajcárosról?

A tyúkok egymás szavába vágva kotyogni kezdtek, míg az egyik végre hasznos információval szolgált:

– A távoli kuzinom barátnőjének udvarolt egy fess tarajos, aki állítólag látott a gazdájánál egy félkrajcárost, ami úgy csillogott, akár a gyémánt. Ő ért az ilyesmihez.

– És mi lett az érmével? – érdeklődött élénken Kokas.

– A kakas gazdája állítólag egy múzeumnak ajándékozta.

Kokasban felébredt a gyanú. Ő már csak tudta, hogy a fajtája meg tudja különböztetni a sima érmét attól, ami értékesebb annál – például, ha az gyémántból van. Még valami piszkálta a csőrét az ügyben, méghozzá a Császár érintettsége. Török Péter egy gazdag üzletember, aki hatalmas vagyonra tett szert, mint azt anno a török császárról híresztelték. Ezért lett a beceneve Császár. A pénznek köszönhetően igen magas pozícióba került. Szinte érinthetetlen volt.

Több kérdés is motoszkált Kokas fejében. Miért bízná meg a vevő a RÓKA szervezetét az érme ellopásával, ha már felajánlotta a múzeumnak, hogy megveszi? Van-e a Töröknek köze a vevőhöz, vagy épp előle akarta megszerezni az érmét? Végül pedig mennyit ajánlott a vevő az érméért, és valójában mennyit érhet? Úgy döntött utánajár mindennek.

A szükséges információkat a jól bevált csatornán keresztül készült megszerezni. Meg sem állt a gazdagabb negyedig, ahol felrázta szárnyas körökben igen vonzónak tartott, színpompás tollazatát. Könnyű volt levenni a lábukról az ott élő buta tyúkokat. Az udvarlás kielégítő eredménnyel zárult. Megtudta, hogy a vevő valóban kapcsolatba hozható a RÓKA-val, viszont rajtuk keresztül nem megszerezni, hanem eladni akarja az árut. Tehát nem ő a tolvaj. Ezek szerint az érme jóval többet ér, mint amennyit kínált érte a múzeumnak. Nem maradt más gyanúsított, mint a Török. Be kellett hát jutnia a Császár ’palotájába’, hogy megtalálja a feltehetően gyémántból készült félkrajcárost. Ehhez viszont meg kellett tudnia, hol őrzik azt, mert az aktában sajnos több cím is szerepelt.

3. A Császár szemétdombja

Kokas nyomozó elindult. Bízott a szerencséjében, ami eddig még nem hagyta cserben. Egyszeriben meglátott egy fiatal tyúkot, akit épp egy szakácsféle kergetett. Odasietett és megszólította:

– Hová ily sietősen? Segíthetek valamiben?

– Hacsak nem tudsz egy pillanat alatt elbújtatni, hagyj!

– Állj mögém, és talán szerencséd lesz – mondta Kokas és felborzolta tollazatát, majd mérgesen kukorékolni kezdett.

– Bevált – álmélkodott a rémült szárnyas, és félve a szakács után nézett, aki végül bosszús ábrázattal tűnt el a vaskapu mögött.

– Nos, cserébe segíthetnél. A Császár egyik házát keresem. Azt, amelyikben a kincseit őrzi. Tudod, hol találom?

– Ha arra gondolsz, amelyiket több őr vesz körül, mint ahányan lakják, és sok fura alak jár kel benne időnként, akkor tudom. Itt van a csőröd előtt, de én oda vissza nem megyek!

– Nem is kell, csak mesélj még kicsit róla.

Kokasnak annyit sikerült kihámozni a félős tyúk mondandójából, hogy bár a kerítést nem, de az épületeket őrzik, és valamiféle biztonsági rendszer is működik odabenn. Tudta, ha bent lebukik, belőle lesz az a bizonyos húsleves. Nem teketóriázott. Egyszerűen átrepült a kerítés felett és már benn is volt. Egy nagyobb és több kisebb épület húzódott meg a hatalmas udvar végében. Az épületekhez közeledve kis tóhoz ért. Rájött, hogy régóta egyetlen korty se csúszott le a gigáján, így gyorsan teleszívta magát. Az őrök rá se hederítettek, hisz láttak már szárnyasokat kószálni az udvaron. Neki viszont ki kellett deríteni, melyik a kincseket rejtő épület. Ravaszul odament az egyik őr közelébe és megszólalt:

– Te vigyázol a kincsre?

Az őr rémülten szétnézett, de senkit se látott. A kakas megismételte a kérdést, amire az őr láthatóan még jobban berezelt, majd így szólt:

– Van itt valaki?

Mivel nem érkezett válasz, úgy hitte képzelődik.

– Még jó, hogy azt Zsigára bízta a főnök – sóhajtotta.

Több se kellett Kokasnak. Kissé távolabbról ismét elrikkantotta magát:

– Zsiga, mikorra jön a váltás?

Az egyik őr forgolódni kezdett és a nyakát nyújtogatta, keresve a hang forrását. Megvagy – gondolta kakasunk elégedetten.

A Zsiga nevű őr egy különálló, ablaktalan épület előtt állt, és épp rágyújtott. Kokas nem messze észrevett egy méhkast. Meg is fogant a terve. Odaröppent a kashoz és szárnyával az őr felé zavarta a méheket, mire az rémületében kinyitotta az épület ajtaját. Ez volt a legközelebbi menedéke. Kokas észrevétlen besuhant mellette. Egy apró, előtérszerű helyiségben találta magát. Gondolhatta volna, hogy nem lesz ilyen egyszerű. Szerencsére az őr a kapkodásban megfeledkezett a még füstölgő cigarettájáról, így ahogy belépett, azonnal beindult a tűzriasztó. Ekkor lassan nyílni kezdett a helyiség hátsó fala. Kokas nem teketóriázott. Még mielőtt az őr felfogta volna, beröppent az ’ajtó’ túlsó oldalán levő kamrába. Egy óriási arany és ezüst halom tetején landolt.

– Jóságos kakastaréj! Ez a világ legértékesebb szemétdombja! – rikkantotta, és egyetlen boldog pillanatra előtört belőle fajtája ösztöne. Ám mielőtt csőre koppant volna… körülnézett. A falakon festmények lógtak, a polcokon pedig szobrok, vázák, érmék… és akkor megpillantotta. Még emlékezett annak a buta tyúknak a szavaira „úgy csillogott, akár a gyémánt”.

– Az eltűnt félkrajcáros – kotyogta. – Csakis az lehet. Sietnie kellett, mert a tűzriasztó már kikapcsolt és a ’fal’ záródni kezdett. Gyorsan kiköpte a vizet, pár érmét a begyébe rejtett bizonyítéknak, majd felkapta a gyémántként csillogó félkrajcárt és huss, az utolsó pillanatban kiröppent. Utólag vette észre, hogy egy farktolla odaveszett.

4. Minden jó, ha…

Meg sem állt az irodáig, ahol Markos százados már-már lemondott róla. Alig egy órájuk maradt.

– Kukurikú! – rikkantotta el magát, amint kiröppent a polc mögül, ami tulajdonképp egy titkos ajtó volt. – Hát ez necces volt.

– Mégis sikerült? Hol van a félkrajcár? – kérdezte főnöke türelmetlenül.

– Egy pillanat – mondta Kokas és az asztalra ejtette az érmét.

– Azért ezt még felbecsüli az egyik szakértőnk is, hisz ön szerint a vevő is sáros lehet.

– Igen százados. De feltétlenül várják meg, hogy előbb fizessen.

Csak utána vegyék őrizetbe! Hisz ön mondta, hogy a költségvetés,

no meg a bérem.

– Rendben. No és van bizonyíték a Török ellen?

– Küldjön ki azonnal egy egységet a Császárhoz, a villasori címére. Addig is elégedjen meg ennyivel – azzal a begyében levő érméket sorra a főnök elé potyogtatta.

Markos századosnak úgy tűnt, hogy kedvenc kakasa, Kokas Pál különleges nyomozó, először amióta együtt dolgoznak, elmosolyodott – vagy valami olyasmi.

– Ja, és százados, még el sem árulta hova került Mr. Vörös?

– Egy jól megérdemelt, zárt ketrecbe.

– De mégis hol találom, ha netán kihallgatnám?

– Hát az állatkertben. Hol máshol? – mosolyodott el most a százados.

T. Fiser Ildikó: A titkos összetevő

2126-ot írunk. A bolygó legkelendőbb élelmiszere az édesség, ezek közül is a mézeskalács. Nyugodtan kijelenthetjük, hogy akié a legfinomabb mézeskalács, azé a hatalom.

A piacvezető cég évtizedek óta az MMMK – Mézes Mázas Mazsolás Konglomerátum, melynek gyárai, üzletei behálózzák az egész világot. Alapítója Dr. Méhes Miklós egy nagymúltú mézeskalácskészítő család leszármazottja volt. Felmenői még kézzel készítettek el minden egyes darabot. Miklós bácsi sok időt töltött a műhelyében, ahol még őrizte ősei hagyományát, és ahova a múlt iránt érdeklődők még be-bekukkanthattak – akár egy múzeumba.

A bajok egy évvel ezelőtt Dr. Méhes halálával kezdődtek. A birodalmat, melyet kiváló és méltán híres mézeskalács termékei köré felépített, két gyermekére – Jánosra és Juliannára – hagyta. Lánya, Juliska, rendkívül okos, büszke teremtés volt. Anyja halála után sok időt töltött apja műhelyében. Az utóbbi tíz évben pedig már ő vezette a céget. Ám öccse egészen más volt. Jancsit, aki jóval később, apja második házasságából született, soha nem érdekelte a mézeskalács, így nem értett a szakmához sem – no meg máshoz sem igazán. A járadékot is, melyet apja még életében biztosított neki, fogadásokra, lóversenyekre, no meg persze nőkre költötte. Gondolkodás nélkül szórta a pénzt. Így aztán sorra zártak be az üzletei, gyárai, és egy évvel apja halála után a ráhagyott örökrészből már szinte semmije sem maradt.

Az MMMK birodalom hanyatlani kezdett. Juliska, bár ki nem állhatta semmirekellő testvérét, úgy döntött beszél vele, és felajánlja neki, hogy kivásárolja az örökrészt. Így egyrészt megmentheti a céget, másrészt végre megszabadulhat léhűtő fivérétől is.

Mikor Jancsi megérkezett, a lány épp tárgyalt. Míg várakozott benézett elhunyt apja hőn szeretett műhelyébe. Nézelődött. Észrevett egy apró fiókot az egyik ősrégi komód oldalán. Kinyitotta. Egy csomó régi papírlap között felfigyelt egy nagyon réginek tűnő iratra. Beleolvasott. Az írás igencsak megfakult, de a cirkalmas, kézzel írott szavakból így is kiderült, hogy létezett régen a mézeskalács receptjében egy titkos összetevő.

Jancsi egyre növekvő kíváncsisággal olvasta a dokumentumot. Az irat szerint, ha ezt az összetevőt belekeverik a mézeskalács tésztájába, annak fiatalító hatása lesz. Nem akart hinni a szemének. Sóvárogva kereste a papírlapon a titkos anyag nevét, de nem találta. Viszont volt egy záradék a lap alján, miszerint minden receptúrát, mely ezt az összetevőt tartalmazza, meg kell semmisíteni. Csalódottan dobta vissza a fiókba az irományt. „Vajon mi lehet ez az összetevő?” – csak ez járt a fejében. Ha megtalálnám…

A nővére ajánlata felháborította. Még az uzsorásoknak is többel tartozik annál az összegnél, amit Juliska az örökrészért kínált. Ráadásul itt ez az összetevő dolog. Gondolataiba merülve üldögélt, még meglévő irodájában, amikor kopogtak.

– Tessék! – kiáltotta, felkészülve arra a lehetőségre is, hogy egy pénzbehajtó jelenik meg nála, ám helyette egy karcsú, feltűnően csinos, középkorú nő lépett be az irodába. Üzletasszonynak tűnt. – Miben segíthetek? – kérdezte megkönnyebbülve.

– Azt hiszem, hogy inkább én segíthetek Önnek – felelte az, és kényelmesen helyet foglalt az asztal túl oldalán.

– Ugyan miben tudna nekem segíteni? – kérdezte kissé gúnyosan Jancsi.

– Mondjuk, mit szólna, ha megoldanám minden anyagi gondját egy apró szívesség fejében.

– Mégis honnan tud maga a gondjaimról?

– Ne firtassa, hogy ki vagyok, és honnan tudom, amit tudok! Én sem firtatom azt, hogy kinek mennyivel tartozik, és milyen következménnyel járhat, ha bizonyos köröknek nem fizet. Segíthetek megtalálni magának azt, amit keres. Azt a bizonyos összetevőt a receptjéhez. Vagy nem azt szeretné? Üzletet ajánlok, amit vagy elfogad, vagy már itt sem vagyok – válaszolt a nő ellentmondást nem tűrő hangon, és felállt.

– Várjon! Hallgatom – mondta a férfi most már kedvesebben.

– Tudom, hol van az egyetlen irat, ami nem égett el, és tartalmazza a mézeskalács teljes receptjét, azaz a titkos összetevőt is.

– Rendben. És mit kér cserébe azért, hogy elárulja?

– Csupán egy kisebb részesedést a haszonból, amit majd önnek ez a recept hoz, és még egy apróságot. A nővérével együtt jöjjön el az iratért.

– A nővéremmel?

– Ez a feltételem.

– Rendben van – mondta kissé bizonytalanul Jancsi, mivel fogalma sem volt, hogyan veszi erre rá a nővérét. – Annyit azért elá-

rulhatna, hogy hová megyünk. Tudja a nővérem…

– A jövőbe – vágta rá a nő habozás nélkül.

– Ugye maga most gúnyt űz belőlem. Rendben, megértettem. Nem faggatom tovább. Hol és mikor találkozzunk? – kérdezte lemondóan Jancsi.

– Holnap délben, az apja legrégebbi üzleténél – jött a válasz miközben a karcsú nőalak már el is tűnt az ajtó mögött.

A férfi úgy döntött, mivel nincs vesztenivalója, belemegy a dologba. Ám fogalma sem volt, melyik lehet az apja legrégebbi üzlete. Mindenképp beszélnie kellett Juliskával, így azt találta ki, hogy szeretné megnézni azt a bizonyos üzletet az apja iránti tiszteletből. A nővére már ott állt a 100 éves cukrászda bejáratánál, amikor Jancsi odaért. Ekkor a titokzatos nő is megjelent, és így szólt:

– Nos, ha már mind itt vagyunk, menjünk be! – azzal elővett egy régi kulcsot és kinyitotta az ajtót.

A cukrászdában minden berendezés mézeskalácsból volt. Jancsi meglepődött a belső tér láttán, és az illatok... Azt hitte, hogy egy régóta nem működő cukrászdában csupán néhány régi és poros bútort találnak majd. Aztán eszébe jutott, miért is vannak itt. Kérdőn a titokzatos nőre nézett.

– Ja, a recept. Mindjárt arra is rátérünk – mondta határozottan, majd odament pult által takarásban lévő falhoz. Rátette a kezét egy szív alakú mézeskalácsra és a fal kinyílt, akár egy liftajtó.

Jancsi annyira ledöbbent, hogy fel sem tűnt neki nővére viselkedése, aki eddig egy szót sem szólt, és az ismeretlen nővel együtt már beszállt a ’liftbe’. Követte őket.

Lefelé haladtak, majd a lift megállt és az ajtó kinyílt. Itt még nagyobb meglepetés érte Jancsit. Ugyanis a helyiség, melybe jutottak, az apja műhelyének tökéletes mása volt, egyetlen oda nem illő szerkezettel a közepén.

– Nos, kedves öcsém – szólalt meg ekkor eddig hallgatag nővére – ez egy vérplazma átalakító, amit én fejlesztettem ki, és amihez már csak te hiányoztál.

– Miről beszélsz? – kérdezte Jancsi értetlenül, miközben látta nővére elégedett, ám cseppet sem bizalomkeltő mosolyát.

– Igen, tudjuk mi a titkos összetevő. Te pedig végre hasznossá teheted magad. A te véreddel végre tökéletes lehet a mézeskalács receptúrája. Azt képzelted, hogy csak úgy tönkre teheted, amit tíz évembe tartott felépíteni. Apánk álmodozó volt, ez viszont a valóság. Háború folyik. A pénz és a hatalom motiválja az emberiséget. Ez utóbbi pedig a kezemben volt, amíg te, kis elkényeztetett semmirekellő meg nem örökölted a fél birodalmat, és tönkre nem tetted.

– De Juliska, mi történt veled? – nézett aggódva nővérére Jancsi.

– Mit gondolsz, miért a mi kalácsunk volt eddig a legkelendőbb? Liszt, méz, mazsola? Ugyan már! Egy kis plusz volt benne, amitől az emberek úgy érezték bármire képesek, így még többet akartak belőle. De a recept nem volt tökéletes. Átmeneti energiát nyújtott csupán. A te segítségeddel viszont, drága öcsikém, hamarosan tökéletes lesz, és mivel az emberi hiúság határtalan, a megfiatalodás reménye mindent megér majd nekik. Mi szabjuk majd meg, ki kap és ki nem belőle. Ez lesz a tökéletes hatalom.

Jancsi rá sem ismert nővérére. Mintha nem is ugyanaz a Juliska lenne. De ő volt az, csak épp most az igazi énjét látta.

– És mégis mi köze ennek a nőnek mindehhez? – kérdezte hirtelen, és a titokzatos vendégükre mutatott.

– Neki? Hát neki minden! – mondta Juliska mosolyogva. – Az ő tulajdonában van az egyetlen eredeti dokumentum. Az ő bíztatására kezdtem el a kutatást, a kísérleteket és lett egyre sikeresebb a mézeskalácsunk. Bár tudtuk mi az összetevő, de vér és vér között óriási a különbség.

Jancsi egyre nyugtalanabb lett, de rájött innen nincs hova menekülnie. A nővére így folytatta:

– Van itt még valami, amit tudnod kell. 500 évvel ezelőtt egy tudós felfedezte és lejegyezte, hogyha emberi vér kerül a kalácsba, az fiatalító hatással lesz azokra, akik elfogyasztják. Persze csak átmenetileg. Próbálta tökéletesíteni az eljárást. Végül rájött, hogy csak egy bizonyos, ritka vércsoportú vér adhatja meg azt az összetevőt, melyet keresett. Ekkor úgy döntött, erkölcsi kötelessége elégetni minden kísérlettel kapcsolatos iratot, főleg azokat melyekben a ritka összetevő került leírásra. Nem szerette volna, ha rossz kezekbe kerül a felfedezés. Egyvalakinél mégis maradt egy példányt, mégpedig a kísérlet alanyánál. Egy asszonynál, akire mindenki ujjal mutogatott, és akit akkoriban boszorkánynak bélyegeztek, s aki önként vállalta, hogy a tudós kísérleti ’nyula’ legyen. Nos, én az ő leszármazottja vagyok, ez a nő itt pedig a nagynéném. Most pedig ülj bele abba a székbe, ott a szerkezet mellett!

– Juliska, hisz mégiscsak a testvéred vagyok! – könyörgött Jan-

csi, miközben a nagynéni a székbe lökte.

– Csak féltestvér, és annak is elég satnya – válaszolta nővére, miközben lekötözte öccse kezeit. – Könnyű volt téged lépre csalni azzal a hamis irattal, amit a komódban találtál. A nagynéném rég felnyitotta a szemem. Megtanított rá, hogy ne legyek olyan naiv kislány, mint amilyen régen voltam… – folytatta büszkén és egy tűt szúrt fivére karjába, ami egy csövön át csatlakozott a szerkezethez. – Ne aggódj! Nem fog fájni. Csak szép lassan elalszol majd… örökre…

Méhes Julianna, az MMMK tulajdonosa és vezérigazgatója, sajtóközleményében elmondta, hogy mélyen lesújtotta ifjú fivére halála, és hogy sajnálattal értesült öccse drogproblémáiról. Azt is hozzátette, hogy bár hatalmas veszteségek érték az utóbbi esztendőben, ám ezekből igyekszik erőt meríteni ahhoz, hogy a céget, melyet apja felépített megőrizze és mindenki igényét kielégítően meg is újítsa. Megkért minden együtt érző embert, hogy mivel a temetési szertartást zárt körben tartják, így tiszteletüket apja legrégebbi cukrászüzleténél róják le, ahol drága testvérének egy emléktáblát állítottak.

2136-ot írunk. A bolygó legkelendőbb élelmiszere az édesség, ezek közül is a mézeskalács. Nyugodtan kijelenthetjük, hogy akié a legfinomabb mézeskalács, azé a hatalom, de már nem Méhes Juliannáé és az általa irányított MMMK-é. Ami ebben az évben történt, az az egész világot megrázta. A sajtó gyászhírek sorától volt hangos. Gazdagnál gazdagabb, híresnél híresebb emberek sorra haltak meg, egyik a másik után. Az MMMK vezetőinek pedig, Méhes Juliannának és nagynénjének, nyoma veszett.

Hogy mi történt? Tíz évvel ezen események előtt, mikor a két nő a titkos összetevőt álnok módon megszerezte, egy dolgot nem tudtak. Méhes János, az MMMK ifjabb örököse egy ritka vérbetegségben szenvedett, mely korai öregedéséhez és halálához vezetett volna… ha életben marad. Senki nem tudott betegségéről, ám ő maga igen. Ezért nem érdekelte semmi és élt oly léha életet. Az a bizonyos összetevő azért volt olyan fontos számára, mert reményt adott neki. Úgy hitte, ha meg tud fiatalodni, akkor talán tovább élhet…

Ebergényi Kata: Fél párban is teljes

Piroska huszonkilenc éves volt, és határozottan úgy érezte, hogy az élete nem ott tart, ahol egy gondosan felépített Pinterest-táblán tartania kellene. A nagymamája szerint már rég férjnél kellett volna lennie, legalább egy stabil, jó kiállású férfi oldalán, aki rendes cipőben jár, nem pedig fehér sportcipőben öltönyhöz. Piroska szerint viszont az élet nem egy bevásárlólista, amin a „férj” és a „lakáshitel” kipipálható tételek, hanem inkább egy kaotikus gardrób, amelyben az ember néha elveszít egy cipőt, és csak hónapokkal később találja meg a kanapé alatt.

A piros cipellő története egy péntek esti céges rendezvényen kezdődött, ahol Piroska marketingesként próbálta túlélni a kötelező networkinget, miközben a főnöke harsányan magyarázta egy potenciális ügyfélnek, hogy a márkaidentitás olyan, mint egy jól megválasztott parfüm. Piroska azon az estén viselte először a cipőt, amelyre fél fizetését költötte, és amelyet a boltban állva azonnal a saját sorsának érzett. A piros bőr finoman simult a lábára, a sarok nem volt túl magas, épp csak annyira, hogy magabiztosságot adjon, és amikor belenézett a tükörbe, nem egy bizonytalan lányt látott, hanem valakit, aki tudja, mit akar.

Legalábbis akkor még ezt hitte.

A rendezvény vége felé, amikor már túl volt három kényszeredett beszélgetésen és két pohár pezsgőn, megjelent a férfi, akit a kolléganői csak Farkasnak hívtak. Na nem azért, mert a vezetékneve az volt, hanem mert volt benne valami ösztönös, laza magabiztosság, ami egyszerre volt vonzó és veszélyes. Farkas a cég új stratégiai tanácsadója volt, frissen érkezett egy multinacionális vállalattól, és pontosan úgy nézett ki, mint aki sosem izzad meg egy határidő miatt.

Piroska eredetileg elhatározta, hogy távol marad tőle. Az ilyen férfiak rendszerint nem hosszú távra terveznek, hanem kalandként tekintenek minden új nőre, mint egy újabb kihívásra a naptárukban. Ám amikor Farkas mellé sodródott a büféasztalnál, és a férfi megjegyezte, hogy a piros cipellője az egyetlen igazán őszinte dolog ezen az estén, Piroska elnevette magát, és úgy érezte, mintha valaki végre nem a pozícióját, hanem őt magát látná.

A beszélgetésük könnyedén indult, és meglepően mélyre jutott.

Szóba került a karrier, a kiégés, az, hogy mennyire fárasztó mindig erősnek és céltudatosnak látszani. Farkas nem próbálta túllicitálni, nem akart azonnal imponálni, csak figyelt, és időnként olyan kérdéseket tett fel, amelyekre Piroska nem számított. Amikor az este végén együtt indultak el a helyszínről, Piroska már nem a cipőjére gondolt, hanem arra, hogy talán mégis léteznek kivételek.

A taxiból kiszállva azonban megtörtént az a jelentéktelennek tűnő, mégis szimbolikus baleset, amely később mindent meghatározott. Piroska kilépett a járdára, megbotlott egy repedésben, és az egyik piros cipellő egyszerűen lecsúszott a lábáról. Mire észbe kapott, a taxi elindult, a cipő pedig az ülés alatt maradt.

Nevettek rajta, Farkas megígérte, hogy másnap segít felkutatni, és Piroska mezítláb, az egyik lábán még mindig ott a piros sarokkal, a másikon csupán harisnyában sétált fel a lakásához. Akkor még romantikusnak tűnt az egész, mintha egy modern mese kezdetén állnának, ahol a herceg nem üvegcipőt talál, hanem egy taxitársaság ügyfélszolgálatát hívogatja.

A cipő azonban soha többé nem került elő.

A taxitársaság szerint nem találtak semmit, a sofőr nem is emlékezett rájuk, és Piroska napokig furcsa hiányérzettel nézte a gardróbjában árválkodó fél párt. A piros cipellő több volt egyszerű tárgynál; egy verziója volt önmagának, aki merészebb, határozottabb és kevésbé fél attól, hogy mit gondolnak róla mások.

Közben Farkassal egyre többet találkozott. A randik jól sikerültek, a beszélgetések gördülékenyek voltak, és Piroska lassan kezdte elhinni, hogy talán most nem fut bele ugyanabba a történetbe, amelyben csak ő alkalmazkodik, a férfi pedig fokozatosan hátrébb lép és elkényelmesedik. Farkas figyelmes volt, de néha eltűnt egy- egy napra, válasz nélkül hagyott üzenetekkel, mintha próbára tenné, a lány mennyire akaszkodik rá.

Piroska ilyenkor mindig a cipőre gondolt. Arra, hogy az elveszett darab vajon figyelmeztetés volt-e, vagy egyszerű balszerencse. A nagymamája szerint az ilyen jeleket komolyan kell venni, mert a nők túl gyakran hagyják figyelmen kívül az ösztöneiket. Piroska viszont nem akart babonák alapján dönteni, inkább tényekre vágyott.

A fordulópont egy céges prezentáción jött el, ahol Farkas egy új kampánystratégiát mutatott be. A diák között Piroska felismerte a saját ötleteit, amelyeket egy korábbi, bizalmas beszélgetés során osztott meg vele. A koncepció, a szlogenek, még a példák is ismerősen csengtek, de a neve sehol sem szerepelt. A teremben tapsoltak, a főnök elégedetten mosolygott, és Farkas egy pillanatra Piroskára nézett, mintha keresné a tekintetét.

Abban a pillanatban Piroska megértette, hogy a piros cipellő elvesztése nem romantikus mesei fordulat volt, hanem metafora. Nem egy herceghez vezető nyom, hanem figyelmeztetés arra, hogy ha valaki túl könnyen leveszi róla azt, ami az övé, akkor előbb- utóbb többet is elveszíthet, mint egy cipőt.

Nem csapott jelenetet, nem rohant ki a teremből. Megvárta a prezentáció végét, majd higgadtan jelezte a vezetőségnek, hogy az anyag több eleme az ő szellemi tulajdona, amit bizonyítani is tud. Az e-mailjei, a dátumok, a vázlatok mind nála voltak. A beszélgetés nem volt kellemes, de tiszta volt, és Piroska életében először nem attól remegett, hogy elveszít valakit, hanem attól, hogy végre kiáll magáért.

Farkas később magyarázkodott, félreértésre hivatkozott, közös munkára, inspirációra, de Piroska már nem hallotta ugyanazzal a füllel a szavait. A vonzereje nem tűnt el egyik napról a másikra, de átalakult valami élesebb, józanabb érzéssé. Rájött, hogy a farkas nem mindig gonosz, néha csak önző, és a különbség nem mentség.

Néhány héttel később Piroska egy másik rendezvényre készült, ezúttal egy saját projektjének bemutatójára. A gardrób előtt állva elővette a megmaradt piros cipellőt, majd elmosolyodott, és visszatette a dobozába. Helyette egy másik párt választott, kényelmesebbet, kevésbé feltűnőt, de ugyanúgy az övét.

A régi cipő elveszett darabja sosem került elő, de Piroska idővel megértette, hogy nem a tárgy hiánya fájt igazán, hanem az a pillanat, amikor hagyta, hogy valaki más definiálja az értékét. A tanulság nem az volt, hogy ne bízzon senkiben, hanem az, hogy a bizalom nem járhat önfeladással, és hogy a legfontosabb pár, amit viselnie kell, nem a lábán, hanem a döntéseiben van.