S. J. Bennett

A HÁROM KUTYA PROBLÉMÁJA

S. J. Bennett

A HÁROM KUTYA
PROBLÉMÁJA

Őfelsége II. Erzsébet nyomoz

A mű eredeti címe

A Three Dog Problem

Copyright © S. J. Bennett, 2021

Hungarian translation © Szigeti Judit

© General Press Könyvkiadó, 2023

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

SZIGETI  JUDIT

ISBN 978 963 452 818 0

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő HORVÁTH ANNAMÁRIA

Borító KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Ezt a könyvet Fülöp herceg 2021. április kilencedikén, kilencvenkilenc éves korában bekövetkezett halála előtt írtam. Neki ajánlom szeretettel és tisztelettel azért a nagyszerű életért, amelyet élt. És nem csekély nyugtalansággal. Vajon nevetett volna, és feszült mosollyal elhajította volna? Remélem, igen.

ELSŐ RÉSZ
HIDEGVÉR

„Megmutatom én kiváló uraságodnak, mire képes egy nő.”

Artemisia Gentileschi olasz festőművész, 1593–1654 k.

2016 októbere

Prológus

Sir Simon Holcroft nem volt egy nagy úszó. A királynő személyi titkára még pilótanövendékként, nagyjából ezer évvel ezelőtt kénytelen volt elviselni, hogy olykor-olykor vízbe lökték a különböző kiképzések alkalmával. Ha a szükség úgy hozta, ki tudott menekülni egy süllyedő helikopterből az Atlanti-óceánon, de az nem igazán vonzotta, hogy fel-alá úszkáljon egy beltéri medencében. Ám most, hogy lassan betöltötte az ötvennégyet, a derékbősége öt centivel nagyobb volt a kelleténél, és a palota háziorvosa is húzta már a száját a magas koleszterinszintje miatt – valamiből engednie kellett, és nem csak a nadrágderekából.

Sir Simon fáradt volt. Gyengének érezte magát. Az előző napi hosszú, kényelmetlen autóút során Skóciából hazafelé arra a következtetésre jutott, hogy túl sok tortát evett, és többször kellett volna elkísérje a királynőt a terepsétáira. Amikor visszaérkezett a Kensington-palotában lévő otthonába, az volt az első gondolata, hogy muszáj felráznia magát ebből a tespedtségből.

Az elmúlt néhány hét Balmoralban kegyetlen volt. Mintha a szúnyogok megrendezték volna a saját skót-felföldi játékukat. A délelőttjeit többnyire Fülöp herceggel töltötte, megbeszélték a közelgő palotafelújítási program részleteit, majd esténként általában az udvarnál dolgozó kollégáival beszélt telefonon a herceg legutóbbi javaslatairól és kérdéseiről, kiegészítve a sajátjaival. Ha nem végzik el a feladataikat, mire a program a parlament elé kerül, abból hatalmas botrány kerekedhet.

Erőre volt szüksége. Frissnek kellett lennie. És bár nem lelkesedett érte, a Buckingham-palota medencéje tűnt a legjobb megoldásnak. A személyzet általában kerülte a helyet, amikor a királyi család otthon tartózkodott. A gond csak az volt, hogy amikor a családtagok távol voltak, általában Sir Simon is, és vice versa. Amikor azonban az este megpillantotta magát a kensingtoni hálószobájában meggondolatlanul elhelyezett egész alakos tükörben, úgy döntött, vállalja a kockázatot, és csobban egyet kora reggel. A Vilebrequin úszónadrágjának szegélyét feszítő, szúnyogcsípésekkel teli testét látva őszintén remélte, hogy nem találkozik össze egy kiváló fizikumú, fiatal és buzgó lovászfiúval, vagy ami még rosszabb lenne, magával a királyi fürdőzéstől felfrissült herceggel.

Sir Simon átsétált a Hyde Parkon, majd a Green Parkon – ez volt az egyike a kevés, mindvégig zöld területen megtehető negyvenperces gyalogútnak London belvárosán keresztül –, hogy reggel fél hétre megérkezzen a palotába. Ostoba módon felvette a nadrágja alá az úszónadrágját, és így mindkettő kényelmetlen volt. Az aktatáskáját az irodai íróasztalára tette, öltönykabátját egy kalapállványra akasztotta egy fafogasra, és levette a brogue cipőjét. Ezután a vállára vette a hátizsákot, amelyben a törölközője volt, és zokniban indult a közeli északnyugati pavilonba. Ekkor már reggel 6:45 volt.

A pavilont, amely az északi szárnyhoz kapcsolódott, és a Green Parkra nézett, John Nash eredetileg télikertnek tervezte. Sir Simon mindig is úgy gondolta, hogy annak is kellett volna maradnia. Az anyja imádta a növényeket, ő pedig a természetet dicsőítő himnuszoknak tekintette a télikerteket, míg a fűtött úszómedencéket meglehetősen unalmas helyeknek. A királynő édesapja azonban úgy döntött, hogy átalakítja a helyet, hogy az ő kis hercegnőinek legyen hol úsznia, úgyhogy most itt volt ez a beltéri medence kívül görög oszlopokkal, belül pedig kissé kopottas art deco csempékkel, és éppúgy korszerűsítésre szorult, mint a palota számos más, a nagyközönség szeme elől rejtett zuga.

A főépületből a medencéhez egy ajtón keresztül lehetett eljutni, amelyre papírok voltak ragasztva, hogy tájékoztassák az odalátogatókat arról, hogy mi a teendő tűz esetén, illetve hogy egyedül úszni nem ajánlott, ám ez utóbbit Sir Simon figyelmen kívül hagyta. A folyosón túl máris kellemetlenül párás volt a levegő. Örült, hogy nem hozta magával a nyakkendőjét. A férfiöltözőben levetette az ingét, a zokniját meg a nadrágját, és a törülközőt a karjára terítette. Az egyik padon észrevett egy otthagyott csiszolt kristálypoharat. Ez különös, gondolta, hiszen a család csak tegnap este érkezett vissza a Skót-felföldről. A fiatalabb generáció biztosan bulit tartott a hazaérkezés örömére. A medence területére tilos volt poharakat vinni, de az ember nem mondhatja meg a hercegeknek és hercegnőknek, hogy mit tehetnek és mit nem a nagymamájuk házában. Sir Simon gondolatban feljegyezte magának, hogy szóljon a házvezetésnek, hogy intézzék el a dolgot.

Gyorsan lezuhanyozott, átsétált a medencéhez, ahol az ablakokból a kert egymásba fonódó platánfái voltak láthatók, és felkészült a sokkra, amit a hideg víz jelent majd, ahogy hozzáér a nagyon, nagyon merő húshoz{*}.

Ám egészen másfajta sokk érte.

Az agya először ellenállt annak, hogy felfogja, amit lát. Talán egy takaró az? A fény játéka? Hatalmas vörösséget látott. Egy nagy, mélyvörös foltot a zöld csempés padlón. A folt közepén egy láb volt, térdig csupasz női láb. A kép beleégett a retinájába. Pislogott.

A lelégzése szaporább és akadozóbb lett, ahogy közelebb lépett. Még két lépés, és már a vérben állva bámulta meredten a rettenetes látványt.

Egy világos ruhát viselő nő feküdt az oldalán összekuporodva a sötét tócsában. A szája kék volt, nyitott szeme üresen meredt a semmibe. A jobb karja a lába felé nyúlt tenyérrel felfelé. Alvadt vérfoltok voltak rajta. A bal karja a víz felé nyújtózott, ahol a sötét folt véget ért. Sir Simon a fülében érezte szaporán lüktető pulzusát.

Óvatosan letérdelt, és az ujjával vonakodva megérintette a nő nyakát. Nem volt pulzusa, de hogy is lehetett volna valakinek, akinek ilyen a tekintete? Szerette volna lecsukni a szemhéját, de úgy gondolta, jobb, ha nem teszi. A nő haja szétterült a feje körül, akár egy vörösre festett glória. Meglepettnek tűnt. Vagy talán csak Sir Simon képzelte így? És annyira törékenynek, hogy ha élne, a férfi könnyedén felkaphatta és biztonságba helyezhette volna.

Ahogy felegyenesedett, éles fájdalom nyilallt a térdébe. Ahogy próbálta letörölni a ragacsos vért a bőréről, az ujjbegyével valamilyen szemcséket tapogatott ki. Megvizsgálta, és megállapította, hogy apró üvegszilánkok azok. Most már a térdén lévő friss vágásból származó vér is keveredett a nőével. Ekkor vette észre az összetört poharat, amely olyan volt, akár egy kristálysziget egy vörös tenger közepén.

Sir Simon ismerte ezt az arcot, ismerte a hajat. Mit keresett itt egy whiskyspohárral? A férfi úgy érezte, a teste nem akar megmozdulni, de azután erőt vett magán, és elindult, hogy segítséget kérjen. Bár tudta, hogy az igazi segítséggel már elkésett.

1. fejezet

Három hónappal korábban

– Fülöp…

– Igen? – Edinburgh hercege felvonta az egyik szemöldökét az összehajtogatott Daily Telegraph mögött, amely a reggelizőasztalon álló mézescsupornak volt támasztva.

– Tudod, van az a festmény…

– Melyik? Hétezer festményed van – felelte a herceg, csak hogy akadékoskodjon.

A királynő magában sóhajtott egy nagyot. Épp azon volt, hogy elmagyarázza, melyikre gondol.

– Amelyik a Britanniát ábrázolja. Régen ott lógott a szobám előtt.

– Az a rettenetes kis festmény attól az ausztráltól, aki nem tud hajókat festeni? Arra gondolsz?

– Igen.

– Na és?

– Nos, tegnap láttam Portsmouthban, a Semaphore House-ban. Egy tengerészeti művészeti kiállításon.

Fülöp meredten bámulta az újságot.

– Ez végül is érthető. Hiszen egy vitorlást ábrázol – morogta.

– Nem érted, amit mondok. A haditengerészet új digitális stratégiájának bemutató eseményén voltam, és az előcsarnokban kiállítottak néhány képet. – A digitális stratégia bonyolult ügy volt, a királyi haditengerészet a legújabb technológiával történő korszerűsítését jelentette; a művészeti kiállítás ennél sokkal egyszerűbb volt. – Többnyire szürke hadihajókról. Egy J-osztályú jachtról kifeszített vitorlákkal Southampton partjainál, mert egy ilyennek mindig kell lennie. És mellettük ott volt a mi Britanniánk ’63-ból.

– Honnan tudod, hogy a miénk volt? – A herceg továbbra sem nézett fel az újságból.

– Mert az volt – felelte a királynő határozottan, és hirtelen végtelen szomorúság tört rá a férje érdektelensége miatt. – Ismerem a festményeimet.

– Biztosan. Mind a hétezret. Hát szólj a személyzeti fickóknak, hogy adják át neked.

– Már megtettem.

– Helyes.

A királynő sejtette, hogy a Daily Telegraph cikke valószínűleg a brexitről szólhat, ami megmagyarázta, miért ingerültebb a férje még a szokásosnál is. Cameron lemondott. A párt széthullóban volt. Rettenetesen elszúrták az egészet… Aligha fontos a hercegnek egy jelentéktelen művész festménye, amely jóval azelőtt készült, hogy Nagy-Britannia csatlakozott volna a közös piachoz. A királynő felpillantott Stubbs csodálatos lovakat ábrázoló tájképeire, amelyek a családi étkezőjük falait díszítették. Fülöp, egyszer sok évvel ezelőtt lefestette őt itt újságolvasás közben. És tény, hogy jobban csinálta, mint az, aki a Britanniát festette. De az a kép valamikor nagyon értékes volt a királynő számára.

Soha nem mondta el senkinek, hogy miért a kedvence. Eltökélte, hogy visszaszerzi.

Néhány órával később Rozie Oshodi megérkezett a királynő palota északi szárnyában található dolgozószobájába, hogy átvegye a reggeli piros dobozokat, amelyekben őfelsége hivatalos iratai voltak. Rozie néhány hónapja lett a királynő helyettes titkára, miután rövid karriert futott be a hadseregben, majd egy magánbanknál. Még viszonylag fiatal volt ehhez a szerephez, de eddig csodálatosan teljesített, beleértve a kevésbé szokványos feladatokat is, sőt, talán kifejezetten azokat.

– Van valami hír? – kérdezte a királynő, és felpillantott a papírból, amely az utolsó volt a nagy halomban.

Rozie tegnap azt a feladatot kapta, hogy derítse ki, hogyan került a volt királyi jachtot ábrázoló festmény a jelenlegi helyére, és szervezze meg a gyors visszaszolgáltatását.

– Van, asszonyom, de nem jó.

– Valóban? – lepődött meg őfelsége.

– Beszéltem a haditengerészeti bázis menedzserével – magyarázta Rozie –, és azt mondta, hogy tévedésről van szó. A művész valószínűleg több verziót is festhetett a Britanniáról Ausztráliában. Ezt a példányt a haditengerészet vezérkari főnökének helyettese adta kölcsön a kiállításra. Nincs rajta tábla vagy ilyesmi. A Védelmi Minisztérium gyűjteményéből való, és évek óta az ő irodájában lóg.

A királynő a bifokális szemüvegén át elgondolkodva nézett a helyettes titkárára.

– Valóban? Utoljára a kilencvenes években láttam.

– Hogyan, asszonyom?

A királyi szemüveg mögül harciasan villant a királynő tekintete.

– A haditengerészet vezérkari főnökének helyettesénél lévő kép nem egy másik festmény. Hanem az enyém. Egy másik keretben. És most ön azt mondja nekem, hogy régóta nála van.

– Ó… igen. Értem – mondta Rozie, de az arcáról világosan le lehetett olvasni, hogy egyáltalán nem érti.

– Menjen vissza, és derítse ki, mi folyik itt, rendben?

– Természetesen, asszonyom.

A királynő odakente az aláírását az asztalán heverő iratra, majd visszatette a dobozba. Rozie elvette a dobozt, és magára hagyta őfelségét a gondolataival.

2. fejezet

– Ez a hely életveszélyes!

– Ugyan már, James! Túlzol…

– Nem túlzok. – A kincstárnok szúrós tekintettel nézett a személyi titkárra ez utóbbi antik íróasztala fölött. – Tudod te, mennyi vulkanizált gumit találtak?

– Azt sem tudom, mi az.

Sir Simon felvont szemöldökével kíváncsiságot és izgatottságot sejtetett. Személyi titkárként ő intézte a királynő hivatalos kormánylátogatásait, illetve a kapcsolattartást, de igazából minden érdekelte, ami érintette őfelségét. Márpedig az, hogy a Buckingham-palota életveszélyes hely-e, vagy sem, egyértelműen ilyen kérdés volt.

Látogatója, Sir James Ellington a királyi vagyon kezeléséért felelt. Évek óta együtt dolgoztak, és a férfi gyakran tette meg a tízperces sétát a déli szárnyban lévő asztalától Sir Simon tágas, magas mennyezetű, az északi szárnyban található földszinti irodájáig, hogy elpanaszolja a legfrissebb gondjait. Minden higgadt angol úriemberben ott rejtőzik valaki, aki alig várja, hogy négyszemközt kiönthesse a lelkét valaki másnak. Sir Simon észrevette, hogy a barátja szokatlanul nyugtalan a vulkanizált gumi miatt. Bármi legyen is az.

– A gumit kénnel kezelik, hogy megkeményedjen – magyarázta Sir James –, és kábelhüvelyt készítenek belőle. Legalábbis ötven éve még így volt. Működik is, de idővel levegő és fény hatására szétbomlik, és így tovább. Merev lesz, és morzsalékony.

– Egy kicsit, mint te ma reggel – jegyezte meg Sir Simon.

– Hagyjuk ezt! El sem tudod ezt képzelni!

– Na, és… És mi a gond a merev, morzsalékony vulkanizált gumival?

– Hogy szétporlad. Évtizedekkel ezelőtt ki kellett volna cserélni a kábeleket. Tudtuk, hogy rossz állapotban vannak, de a múlt hónapban volt az a beázás a padláson, és egy rakás ilyen átkozott vezetéket találtak, amelyek gyakorlatilag érintésre szétporladtak. Ez gyakorlatilag azt jelenti, hogy az épület elektromos hálózatát csak a szentlélek tartja egyben. Több száz kilométer kábelről beszélünk. Egy rossz csatlakozó és… paff! – Sir James a jobb kezével olyan mozdulatot tett, mellyel füstöt vagy robbanást próbált imitálni.

Sir Simon egy pillanatra lehunyta a szemét. Nagyon is tisztában voltak vele, milyen veszélyt jelent egy tűzeset. A windsori kastély 1992-es katasztrófája utáni helyreállítás öt évbe és több millió fontba került. Minden nyáron megnyitották a Buckingham-palotát a nagyközönség előtt, hogy fedezzék a javítások költségeit. Sajnos, amikor a biztonság kedvéért ellenőrizték ezt a helyet, kiderült, hogy még sokkal nagyobb a baj. Már tervbe volt véve a javítás, de mindig újabb bonyodalmak merültek fel.

– Akkor hát mit tegyünk? – kérdezte. – Elköltöztessük?

Szükségtelen volt nevén nevezni, hogy kit kell vagy sem elköltöztetni.

– Valószínűleg igen, méghozzá hamarosan. Persze nem akar majd elmenni.

– Természetesen nem.

– Tavaly már felvetettük az ötletet, és nem tetszett neki – tűnődött Sir James komoran. – Nem hibáztatom. Ha elköltözne, Windsorba kellene mennie, hogy tartani tudja a munkarendjét, az M4-es beállna a fel-alá cikázó nagykövetektől, miniszterektől és a kerti mulatságokra igyekvő vendégektől. Magát a kastélyt is át kellene alakítani, hogy el tudja látni a feladatát. Addig fogja tartani a frontot, ameddig lehet. Hacsak nem megy tönkre ez a hely teljesen…

– De azt mondod, tönkrement – jegyezte meg Sir Simon.

Sir James felsóhajtott.

– Igen, igazad van – mondta, és az ég felé emelte a tekintetét. – A Buckingham-palota tarthatatlan állapotban van. Ha egy birminghami sorházról lenne szó, a szakértők kitennének egy hivatalos értesítést a bejárati ajtóra, és megtiltanák a családnak, hogy visszatérjen, amíg a javítási munkálatok be nem fejeződnek. De ez egy működő palota, úgyhogy ezt nem tehetjük meg. Épp most véglegesítjük a felújítási program részleteit… biztos, hogy az még plusz egy-két millió lesz. Ó, és majdnem elfelejtettem: ismered Maryt, a titkárnőmet? Azt, aki olyan hatékony, mindig időben válaszol az e-mailekre, mindent tud a felújítási tervvel kapcsolatban, és egy kisebb zseni?

– Igen?

– Épp benyújtotta a felmondását. Nem ismerem a részleteket, de ma reggel könnyek között láttam. Szóval…

Rozie szakította félbe őket, aki megérkezett a dobozokkal, és letette őket az ajtó melletti márványlapos konzolasztalra, ahonnan később a Kabinetiroda begyűjtheti.

– Minden rendben? – kérdezte tőle Sir Simon.

– Többnyire. Hogy derítsem ki, hogy kölcsönadtuk-e a Védelmi Minisztériumnak a királynő egyik festményét még valamikor a kilencvenes években?

A nem túl érdekes kérdés hallatán Sir James felállt, majd távozott.

Rozie kíváncsian nézte, ahogy a férfi elhagyja a szobát. Eközben Sir Simon előredőlt, összeérintette az ujjait, és a szóban forgó kérdésre összpontosított. Rozie gyakran megfigyelte, hogy a férfi könnyedén ugrál a különböző témák között, akár a tornászok a felemás korláton vagy egy mókus az akadálypályán.

– Hm. Beszéljen a Királyi Gyűjtemény kezelőjével! – javasolta. – Azt hiszem, ők felelnek a magángyűjteményért és a hivatalosért is. Egyébként miért érdekel ez minket?

– A főnök látta a képet Portsmouthban – magyarázta Rozie. – A VM szerint az övék. Ő viszont azt mondja, hogy a művész személyesen neki ajándékozta. Csak tudja, ha így volt, nem?

– Igen, szokta tudni. Mit mond a Védelmi Minisztérium?

– Szerintük lehet, hogy kettő is készült belőle.

Sir Simon füttyentett egyet.

– Bátor lépés a részükről. Nem tudja megkérdezni a művészt?

– Nem, meghalt, utánanéztem. Vernon Hookernek hívták. 1997-ben hunyt el.

– Sok hasonló képet festett?

– Több százat. Ha rákeres, látni fogja.

Rozie nézte, ahogy Sir Simon begépeli a művész nevét a Google képkeresőjébe, majd önkéntelenül hátrahőkölt.

– Jézusom! Járt valaha vitorláson ez az ember?

Rozie nem értett a tengeri festészethez, de nem lepte meg Sir Simon reakciója. Vernon Hooker szeretett élénk színekkel alkotni, és nagyvonalúan figyelmen kívül hagyta az árnyék és a fény játékát. Sokkal több smaragdzöld, neonkék és lila szín volt a képein, mint amit az ember egy többnyire tengert és eget ábrázoló kompozíció esetében várna. Ugyanakkor a királynő egyik kedvenc festője Terence Cuneo volt, akinek a vonatokat és csatajeleneteket ábrázoló festményei ugyancsak nem szűkölködtek színekben. És Rozie legnagyobb meglepetésére, amikor előző nap rákeresett az interneten, kiderült, hogy Hooker képei általában több ezer fontért kelnek el. Meglehetősen népszerű volt.

– Valószínűleg igazuk van, nem? – kérdezte Sir Simon a képernyőt nézve. – Mármint a minisztériumnak. Tucatnyi készült ebből az istenverte dologból. Gondolom, ez a Hooker többet kap egy neonszínű királyi jachtért, mint egy unalmas tájképért. Biztosan rengeteg ilyet festett.

– A főnök hajthatatlan. És egyébként nem találtam több Britannia-képet ettől a művésztől.

– Mint mondtam, beszéljen Neil Hudsonnal, a gyűjteménykezelővel. Tudja meg, hogy kölcsönadtuk-e a képet. Húsz év elég sok idő ahhoz, hogy a minisztérium magánál tartsa.

– Rendben – felelte Rozie, majd témát váltott: – Miért tűnik Sir James olyan nyugtalannak? Remélem, nem zavartam meg önöket.

– Ó, csak egzisztenciális szorongás! Az átkozott felújítási program miatt. A titkárnője elmegy, és találtak némi vulkanizálódást vagy valami ilyesmit. Tönkrement az elektromos hálózat. Állítólag életveszélyes állapotban van a palota.

– Jó tudni – felelte Rozie könnyedén, és az ajtó felé indult. – Drágának hangzik.

– Az is lesz. A költségvetés már most meghaladja a háromszázötvenmilliót. Novemberben alá kell írnia a parlamentnek, de még maguknak sem adhatnak fizetésemelést.

A nő megállt az ajtóban.

– Igen, de ez a második leghíresebb épület a világon.

– Na, de… háromszázötvenmillió! – Sir Simon karba tette a kezét, és csüggedten nézte a számítógépe képernyőjét. – Amikor még csak háromszáz volt, valahogy nem hangzott ilyen rosszul.

– Tíz év alatt kell kifizetni – emlékeztette a nő. – És, akárcsak a windsori kastély, ez is előbb és olcsóbban készül majd el a tervezettnél. Ezenkívül, ahogy hallottam, a parlament felújításának számlája négymilliárd volt.

A személyi titkár arca valamelyest felderült.

– Teljesen igaza van, Rozie. Ne is törődjön velem, szabadságra kellene mennem. Hogy tudja megőrizni a jó kedélyét?

– Friss levegő és testmozgás – felelt a nő határozottan. – Önnek is ki kellene próbálnia.

– Ne élcelődjön az idősebbekkel, kisasszony! Nagyon is jó erőben vagyok a koromhoz képest.

Rozie, aki harmincéves volt, és a korától függetlenül nagyon fitt, barátságosan rámosolygott, majd visszaindult a szomszédos irodájába.

Bár próbálta leplezni, Sir Simont bántotta a megjegyzés. Rozie magas, vonzó fiatal nő volt, rövid, tökéletesen vágott afrofrizurával, atletikus testalkattal és olyan erőnléttel, amely aligha romlott, amióta otthagyta a Királyi Lovastüzérséget.

A személyi titkár pedig egy negyed évszázaddal idősebb volt nála, és a térde már nem volt a régi. Sem a háta. Fiatal helikopterpilótaként, majd a Külügyminisztérium diplomatájaként meglehetősen sportos férfi volt: egykori egyetemi evezős, aki ügyesen mozgott a rögbipályán és pokolian jól a krikettkapuban. De ahogy teltek az évek, egyre több jó vörösbort ivott, és ezzel egy időben egyre kevesebb időt töltött a kezében evezővel, labdával vagy krikettütővel. Ezzel valóban kellene már kezdenie valamit.

3. fejezet

Ahogy visszatért az íróasztalához, Rozie rákattintott a laptopján tárolt képsorozatra. Megkérte a portsmouthi haditengerészeti bázis létesítményvezetőjét, hogy küldjön egy fotót a Britanniát ábrázoló képről, hogy legyen valami fogalma, miről is van szó. A képen egy királyi jacht volt látható lobogó zászlókkal, körülötte kisebb hajókkal, a háttérben egy lapos földterület. Rozie röviden eltűnődött rajta, vajon miért ragaszkodik a főnök ennyire a festményhez. Végtére is egy olyan nőről van szó, akinek Leonardo- és Turner-képek vannak a birtokában, és egy kicsi, ám nagyon szép Rembrandt a windsori kastélyban, amelyért Rozie egyébként boldogan eladta volna a Minijét.

A létesítményvezető meglehetősen határozottan nyilatkozott. A vezérkari főnök helyettesének – aki a haditengerészetnél a humánügyekért felelős – az irodájában különböző festmények lógnak, amelyek mind a Védelmi Minisztériumtól származnak. Az egyéb forrásból kölcsönvett képeket mindig világosan nyilvántartásba veszik, és kifogástalan állapotban, bristoli módon szolgáltatják vissza. Ez a kép azonban nem tartozik ezek közé. Tehát egyszerűen két festménynek kell lennie.

Ugyanakkor a királynő ugyanilyen határozottan állította, hogy ez nem így van.

Rozie telefonált egyet. A művész mayfairi kereskedője nem tudott róla, hogy néhai ügyfele készített volna még egy Britannia-festményt, de azt javasolta a nőnek, hogy beszéljen a festő fiával.

– Don a szakértője az apja dolgainak. A hatvanas évei végén jár, és vág az agya, mit a beretva. Tasmaniában él. Persze ott most már este van, de biztosan szívesen beszél magával.

Rozie először arra gondolt, milyen nagylelkű ez a javaslat, azután eszébe jutott, hogy kinek a nevében intézi ezeket a telefonokat. A művész fia nyilvánvalóan szívesen beszélget vele a királynő kis problémájával kapcsolatban. Az emberek általában nem bánták az ilyesmit.

Don Hooker valóban olyan volt, amilyennek a kereskedő leírta.

– A királyi jacht Hobartban a regattán? Ó, igen, ismerem a képet! Valamikor ’62-ben vagy ’63-ban volt, hogy őfelsége részt vett az egyik körúton. Emlékszem, amikor apa mesélt róla. Büszke volt arra a képre! Apa nagy monarchista volt, és ott volt ő, ez a gyönyörű hölgy, aki a hajóján járta a világot. Követte őt minden hírcsatornán, és minket is rávett, hogy hallgassuk a híreket. Bár, hogy teljesen őszinte legyek önnel, Rozie, én akkoriban még éretlen zöldfülű voltam, és nem igazán érdekelt a dolog. De apa imádta az egészet. Volt egy térképe a falon, és kis zöld gombostűkkel jelölte be, merre jár őfelsége. Gyűjtötte a képeslapokat, bögréket, mindent. Azt mondta, a királynő nagyon boldognak tűnt azon az utazáson, és azt akarta, hogy legyen valami, ami emlékezteti majd rá. Hogy megőrizzen „egy darabot abból az örömből”, így fogalmazott. Egy újságban lévő fotóról másolta a képet, hozzáadta a színeket, meg ilyesmi... És kapott egy igazi brit köszönőlevelet a palota levélpapírján nagy, piros címerrel. Az állt benne, hogy a királynő még sosem látta a Britanniát ilyen színesnek. Ezt az egyet festette. Valószínűleg még mindig megvan az a levél valahol apa archívumában. Megkereshetem, ha akarja...

Amikor Rozie visszahívta, a Védelmi Minisztérium létesítménymenedzsere már sokkal kevésbé tűnt magabiztosnak azzal az elméletével kapcsolatban, hogy több hasonló festmény is készülhetett.

– Lehet, hogy a miénk egy másolat? – találgatott. – Egyetértek, hogy valóban szokatlan az egész, de biztosíthatom róla, hogy nem a palotától kaptuk kölcsön.

Sir Simon éppen a királynőhöz készült, és Rozie megkérte, hogy tájékoztassa a főnököt a fejleményekről.

– Azt mondja, hogy a kép nem másolat, hanem az ő saját eredetije – mondta Rozie-nak, amikor visszatért. – Derítse ki, hogyan jutottak hozzá, és mondja meg nekik, hogy ne húzzák az időt! Eléggé felhúzta magát.

– Honnan tudja, hogy ez az eredeti?

Rozie meg akarta érteni. Hiszen a királynő mindössze néhány percig látta a festményt, méghozzá rossz fényben egy rögtönzött kiállításon a haditengerészet parancsnokságának épületében, ahová egészen más ügyben látogatott el.

– Fogalmam sincs. De biztos benne – felelte Sir Simon.

Márpedig, ha a főnök biztos benne, akkor Rozie nyilván megteszi, amit kell.

– Csak egy kicsit közelebb a fényhez!

A királynő igazított a fejtartásán, miközben a nyaka kezdett elgémberedni.

– Így?

– Tökéletes, asszonyom. Tökéletes!

A királynő egy pillanatra lehunyta a szemét. A Sárga szalonban kellemes béke honolt. A nehéz csipkefüggönyök mögött a napsugarak visszaverődtek a Viktória-emlékmű Győzelmének szárnyas angyaláról – vagy a születésnapi tortáról, ahogy az őrök nevezték. A fénysugarak melegítették a bal orcáját. Ha nem kellene ebben az átkozott pózban tartania magát, egészen könnyen el tudna aludni…

De muszáj volt így ülnie. Hirtelen kinyitotta a szemét, és tekintetét a sarokban álló kínai pagodán pihentette, amely kilenc emelet magas volt, és majdnem a mennyezetig ért. A szépnagybátyja, IV. György nem aprózta el a dolgokat.

– Így most jó? – kérdezte.

– Teljesen. Már nem tart sokáig. Néhány perc, és megmozgathatja a vállát.

Lavinia Hawthorne-Hopwood, aki a festőállványnál állt, és előzetes vázlatokat készített, figyelmes művész volt. Tudta, mit élnek át a modelljei, és igyekezett minimalizálni a terheiket. Ez volt az egyik oka, hogy a királynő szeretett vele dolgozni. Nem ez volt az első közös rodeójuk, ahogy Harry mondaná. (Milyen nagyszerű kifejezés! A királynő imádta a rodeót. Mindig is úgy gondolta, hogy más körülmények között elég jó lett volna benne.)

– Melyik részen dolgozik épp? – kérdezte.

– A szemén, asszonyom. Mindig az a legnehezebb.

– Értem.

Az ablakon kinézve látta, hogy néhányan a palotakapunál fényképezkednek. Az egyikük mintha táncmozdulatokat végzett volna. Talán ez is valamilyen közösségimédia-őrület, mint amilyenekről Eugenie mesélt neki? Egy kicsit előrébb dőlt, hogy jobban lássa.

– Ha megtenné, asszonyom…

– Hogyan? – A királynő kizökkent a gondolataiból, és rájött, hogy elmozdult a pozíciójából. Lavinia abbahagyta a rajzolást. – Elnézést! Így jó?

– Köszönöm. Csak még egy perc, és… így. Ez kész. Fú! Kér egy pohár vizet?

– Egy korty tea jólesne.

Egy porceláncsésze és -alátét jelent meg a királynő könyökénél, amelyet Sandy Robertson, az apródja nyújtott oda neki. Egy üdítő korty Darjeeling után diszkréten nyújtózott egyet, megmasszírozta az elgémberedett térdét, miközben a művésznő a vázlatot nézegette.

A közelben két állványon videókamera és egy gémes állványos mikrofon rögzített mindent. Egy három főből álló, kényelmes pólót és nadrágot viselő kis csapat dolgozott halkan az állványok és a távoli falnál elhelyezett székek között. Egy nyurga, piros és tengerészkék királyi egyenruhát viselő fiatalember állt mellettük, hogy szükség szerint segítse vagy helyreutasítsa őket. Épp egy dokumentumfilmet forgattak: A királynő és a művészet, vagy valami ilyesmi – a címet még nem véglegesítették. Nemcsak azokról az alkotásokról szólt, amelyek a birtokában voltak, hanem azokról is, amelyekhez hozzájárult.

Ma épp azt rögzítették a kamerák, hogyan készül a legújabb műalkotás, amelyhez vállalta, hogy modellt ül: egy bronz mellszobor. Kellene valaki, aki magát a filmezést is rögzíti, csak hogy kerek legyen a dolog, tűnődött a királynő. Vagy valaki, aki a vázlatkészítésről szóló film készítéséről írna… ad infinitum. Már hozzászokott, hogy figyelik és felhasználják, és hogy olyan varázsa van, hogy az őt nézőket is mindig figyelik.

– Életnagyságú lesz? – kérdezte Laviniát.

Tudta a választ a kérdésre, de azt is tudta, hogy a kamerák miatt fontos a csevegés, és az is, hogy ez ne Lavinia nemrégiben lezajlott, rettenetes válásáról szóljon, vagy a fiáról, akit letartóztattak, amiért kábítószerrel kereskedett egy bentlakásos iskolában. A szegény nő megérdemelte a magánélete védelmét.

– Igen – felelte Lavinia, és az állvány melletti asztalon kiterített vázlatokat nézte. – Igazából egy kicsit nagyobb. Az akarják, hogy kitűnjön a Királyi Természettudományos Társaságban.

– Hm… A legutóbbi is nagyobb volt?

– Úgy emlékszem, igen, asszonyom. Az tetszett önnek?

– Ó, igen! Elég jó lett. Sikerült elkerülni, hogy így nézzek ki… – A királynő felfújtat az arcát, amivel megnevettette Laviniát. – Mint az ükanyám. – Nehéz. Pocakos. Öreg.

Lavinia visszatért az állványhoz.

– Az a célom, hogy ragyogjon. Még bronz formában is. Rendben, akkor készen áll, asszonyom? Megtenné, hogy úgy fordítja a fejét, hogy a kezemet nézze? Itt. Még egy kicsit. Nagyszerű…

A művésznő munka közben szeretett visszafogott beszélgetést folytatni. Többet hozott ki az alanyaiból, amikor beszéltek, mint amikor hallgattak. A királynő arca különösen ragyogott, amikor felélénkült. Ellenben ha nyugalomban volt, könnyen komor szigorúságot sugárzott, ami teljesen téves benyomást keltett róla.

– Járt mostanában valamilyen jó kiállításon? – kérdezte Lavinia, de megbánta.

Inkább a lóversenyekről kellett volna faggatnia.

De a királynőt láthatóan nem zavarta.

– Jövőre nyílik egy új kiállítás, alig várom – felelte. – Canaletto Velencében. Elég sok Canalettónk van. – Ez a világ legnagyobb gyűjteményét jelentette. – III. György nagy mennyiségben vásárolta őket Joseph Smithtől. Akkoriban ő volt a velencei konzul. Mindig is úgy gondoltam, hogy szörnyen unalmas név ez egy ilyen érdekes embernek.

Lavinia nagyot nyelt.

– Te jó ég!

A királynő magában mosolygott. Nemrégiben élénk beszélgetést folytatott a témáról a gyűjteménykezelőjével. Miután évtizedek óta együtt élt velük, elég jól ismerte a Canaletto-képeket, bár jobban szerette a helyszínnel kapcsolatos saját benyomásait. 1960-ban – vagy talán ’61-ben? – Anconából Velencébe hajózott a Britannia fedélzetén, Fülöppel ellátogattak Torcello ősi kis szigetére, és holdfényes estén gondoláztak... Visszagondolt azokra a királyi jachton tett korai körutakra.

Olaszország, Kanada, a csendes-óceáni szigetek… A Britanniát a háború után alakították át, egy másik, megszorítások jellemezte időszakban, és a berendezése inkább praktikus volt, mint extravagáns. Jobban illeszkedett a királynő vérmérsékletéhez, mint a hatalmas fényűzés, amely ma körülvette. Milyen boldogok voltak Fülöppel és a hajó személyzetével, miközben eljutottak a világ legtávolabbi pontjaira is! Mennyi csodálatos emlék! Az a „rettenetes kis festmény” pedig kifejezetten megőrzött belőlük néhányat.

– Láttam az egyik festményemet nemrégiben egy kiállításon a haditengerészetnél – mondta a királynő hangosan.

Még mindig bántotta a dolog.

– Ó, nagyszerű! – felelte a festőnő szórakozottan.

– Nem igazán. Én nem adtam kölcsön nekik. Legutoljára akkor láttam, amikor ott lógott a szobám ajtajával szemben.

Lavinia felkapta a fejét.

– Te jó ég!

– Pontosan – értett egyet a királynő.

– Hogy került a minisztériumba?

– Ez egy nagyon érdekes kérdés – felelte őfelsége, majd egy perccel később hozzátette: – Nos, azt hiszem, végeztünk – jelentette ki barátságos, de határozott hangon.

A művésznő felpillantott, majd az órájára nézett. Éppen letelt az idő, és a modellje már le is vette a fejéről a gyémántkoronát, amelyet volt olyan kedves felvenni a szobor kedvéért, és amely elragadóan mutatott a blúza és kardigánja mellett. A dokumentaristák összepakolták a kameráikat, miközben a hórihorgas fiatal őr vigyázó sasszemét mindvégig rajtuk tartotta. A királynő kamarása már az ajtóban várakozott, hogy elkísérje őfelségét a következő találkozójára.

– Köszönöm szépen, asszonyom – mondta Lavinia.

A királynő bólintott.

– Alig várom, hogy lássam a ragyogást – jegyezte meg kissé nyersen, de a tekintete huncutan csillogott.

{*} William Shakespeare: Hamlet (Arany János fordítása).