Esterházy Miklós

Málna és a csotrogányok

részlet

Szerkesztette
Németh Gábor

© Esterházy Miklós, 2022

MAGVETŐ
KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Szegő János
Kézirat-előkészítő Tomka Eszter
Korrektor Balogh Emerencia
A kötetet Pintér József tervezte
Műszaki vezető Takács Klári

ISBN 978 963 14 3925 0

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Wendynek és az igazi Málnának

„A képzelet és a valóság határán egy végeláthatatlan, aranyló mező van. Sások hajladoznak, amerre csak a szem ellát, bolyhos virágaikon végigfut a lágy szellő. Mintha arany tengerként hömpölyögne némán a tér, vakító pompában. Nincs békésebb látvány. Megnyugszik a szív, ha látja. A mező sűrűjében, alig észrevehetően, egy különös, pici épület áll. Ütött-kopott téglakocka egy kis nyeregtetővel. Úgy fest, mint egy kis kémény, ami kinőtt a földből. Idegen látvány, mégis, amint meglátod, olyan érzésed támad, mintha mindig is ott állt volna. Bejárata egy zöldre festett ajtó, de az is olyan pici, hogy egy gyerek is csak négykézláb férne át rajta. Ez az ajtó, ami nem hagy már nyugodni. Ott voltam, és láttam, mégsem volt bátorságom kinyitni. Amint lecsukom a szemem, az aranyló mezőt látom és azt a kis, zöld ajtót. Mindig.”

(Részlet Fűnyíró József kiskútdűlői beszédéből)

I. A próféta

Történt egyszer, sok évvel ezelőtt, hogy Fűnyíró Józsi egy egész hónapon át aludt az Öreghegyen. Annyira elfáradt, hogy egy farönkön ülve elbóbiskolt, és senki sem tudta felébreszteni. Aludt, amikor eleredt az eső, aludt, amikor este békák kuruttyoltak, és még akkor sem ébredt fel, amikor finom szalonnás kenyeret tettek az ölébe.

Egy nap, amilyen rejtélyes módon zuhant álomba, olyan váratlanul tért magához. Megannyi aggódó rokon és egy hónap felhalmozódott feladatai fogadták az álomkóros embert, aki a hosszú koplalás ellenére is megőrizte kerekded formáit. De valahogy senkinek sem jutott eszébe megkérdezni a nagy összevisszaságban, hogy álmodott-e valamit. És ha igen, mi volt az?

Így aztán Józsi sem beszélt erről senkinek. Ugyan maga sem tudta hova tenni különös álmát, az nyugton sem hagyta már többé.

Józsi kétkezi munkával kereste kenyerét, és aki valaha is végzett fizikai munkát, tudja, hogy dalolászni még csak-csak, de nagyon sokat gondolkodni nem érdemes közben. Nem elmélkedhetsz a világűr végtelenségéről, ha szikladarabokat emelsz át egy markológéppel mások feje fölött. És a lélekvándorlás valószínűségén se mélázhatsz el, amikor térdig a sárban magad próbálod megemelni ugyanezeket a szikladarabokat, immár a bedöglött markológép helyett. Az ilyen gondolatok kizökkentenek a koncentrációból, és ha épp arra van szükség, az erőlködésből. Márpedig egy bányász munkája sokszor jelentett erőlködést, így Józsinak igazán oda kellett figyelnie, hogy a Nagy Alvás utáni napokban ne zavarják meg álomképei.

Előfordul, hogy egy mély álomból ébredve félig annak a világában ragadunk. Már nyitva a szemünk, de még válaszolunk egy láthatatlan alak kérdésére. A fürdőben vagyunk, és a fogunkat mossuk, de még pörögnek a képek előttünk, és azon gondolkodunk, vajon melyik világot válasszuk a kettő közül: az álomvilágba vagy a valóságba ringassuk vissza magunkat? Ilyenkor ugyanis egyformán kivitelezhetőnek tűnik a feladat.

Aztán – valahogyan – továbblendülünk a pillanaton, és a napunk kellős közepén találjuk magunkat, de még akkor is eszünkbe jut valami, ami magyarázatot adhat álmunk egy-egy furcsa részletére.

Most képzeljük el, hogy szegény Józsi mit élhetett át egy egész hónapnyi álmodás után!

A legnagyobb fejtörést az okozta számára, hogy víziói hogyan lehetnek ennyire részletgazdagok. Azt tudta magáról, hogy biztosan nem tudna ilyeneket kitalálni, ahhoz gyanúsan fantáziadúsak voltak.

Józsi élete feléhez érve már azt gondolta, sínen van. Amit lehetett, azt már megtapasztalta az életben. Most ezek, a jók és a nehezek, a boldog és a kétségbeesett pillanatok fogják váltani egymást. Ezekből áll össze majd az élete. Ezeket fogja még inkább megtapasztalni. Hogy végtelen munkabírása majd a spiritualitás világába hajszolja, teljes képtelenségnek tűnt számára. Pedig Józsi már látnok volt, csak még ő maga nem tudott róla. Egy próféta, aki életében először válaszút elé került: vagy hisz a benne zakatoló hangoknak, vagy azok szép lassan az őrületbe fogják kergetni.

Józsi talán azért is volt a legmegbízhatóbb fűnyíró az Öreghegyen, mert sosem ivott. Viszont ha ő nem ért rá, csak egy helyen találhattál megfelelő szakembert a faluban: a kocsmában. Más nem is járt oda, csak a fűnyíró emberek. Olyannyira, hogy a bagószagú épület előtti biciklitárolóban biciklik helyett csak fűkaszák álltak, egymás mellé lakatolva. Mindegyiknek más színe volt és más pántja. Volt, aki teleragasztotta matricákkal, és volt, aki lángokat festett rá, hogy jól passzoljon a védősisakjához. Még olyan is akadt, aki a kisfia régi plüssállatát kötözte a markolatra, hogy kényelmesebb legyen a fogás. Akárcsak a kamionosok, a fűnyírók is mindent megtettek, hogy munkaeszközük felismerhető és egyedi legyen. Ide, a fűnyírók kocsmájába ment el Józsi egy napon tanácsért.

Az alkohol nemcsak kicsalogatta az emberekből az őszinteséget, de rögtön el is feledtette velük mindazt, amit mondtak. Józsi tudta, hogy még azt is el fogják felejteni, hogy valaha ott járt, és tanácsot kért tőlük. Így nyugodt szívvel ült le egy asztaltársasághoz, és töviről hegyire elmondott mindent.

– Beszélj róla úgy, mintha mesét mondanál – szólalt meg egy bölcs hang két csuklás között, mielőtt gazdája végleg eltűnt székéről az asztal alá.

Mindenki nagy röhögésben tört ki. Mindenki, kivéve Józsit, aki felismerte a tanácsban szabadulásának kulcsát.

Tartalom

I. A próféta

II. A dió

III. A kunyhó

IV. A remíz

V. A csillag

VI. Rubus

VII. A költözés

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípus
FiraSans – SIL Open Font License