Copyright © Márai Sándor jogutódai, S. A. Gaal (Toronto), 2022

A kiadás jogait a Balla–Sztojkov Irodalmi Ügynökség közvetítette.

© Helikon Kiadó, Budapest, 2025

Minden jog fenntartva

Borítóterv © Váraljai Viktória

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Darvasi Ferenc

A szöveget gondozta Zsámbokiné Siklósi Ágnes

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Tördelte Izing Imre

Az elektronikus verziót forgalmazza az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

ISBN 978-963-620-684-0

Tartalom

A mészáros

Eszter hagyatéka

Déli szél

Szívszerelem

Jegyzet

A mészáros

I.

Közel húszesztendei együttélés után, mikor már minden reményt feladtak, született meg Ottó, váratlanul s a túl boldog, buzgón vallásos protestáns családnak égi csodaként. Az apa, Schwarcz János, nyerges volt egy apró városában a brandenburgi őrgrófságnak, Teltow körletben, Berlin közelében. A nagyapa, ’70–’71-ben a poroszok szénaszállítója s később óvatosan sáfárkodó paraszt, élt még, és kegyes alapítványt tett a líceumnál a fiú születése alkalmával. A fogantatás körülményeit a nyerges maga elbeszéléseinek során egy vándorcirkusszal hozta kapcsolatba, ami – a múlt század utolsó évtizedének kezdetén – egy ősszel fölkereste barangolásában a kisvárost is. Az unatkozó helység estére megtöltötte közönséggel a sátrat. Az első sorban ott ült a nyerges, iparos önérzettel, fölcsavart bajusszal, sötét ünneplőben; mellette, mint a rossz lelkiismeret, meghúzódva a terméketlen, mindig szomorú asszony. Az artisták elvégezték kötelességüket, s mikor az Augustok is elbúcsúztak, a kövér és frakkos olasz igazgató tört németséggel jelentette be a műsor utolsó és nagy attrakcióját, Miss Bellinit, szabadon elővezetett, idomított jegesmedvéivel. Szolgák ugrottak elő, és hevenyészett vasrácsokkal kerítették körül a porondot, majd vasbotokkal behajtottak négy óriás, fehér fenevadat, melyek az acetilénlámpák nyugtalan fényétől vakon s idegesen szaladgálták be az arénát. A közönség izgatottsága elismerő morajban tört föl, tapsoltak, az anyák térdeikre vették kicsinyeiket, s még a jobb módú, tekintélyes polgárok is fölállottak helyeikről, s szakszerű arckifejezéssel magyarázták egymásnak a szörnyek jellegzetességeit. A nyerges nyugtalanul fészkelődött.

– Figyelj – mondta, és megérintette a felesége karját –, ezek igazi vadállatok.

Miss Bellini, az idomítónő, egy fiatal és szénfekete hajú, feltűnően csinos hölgy, fehérre púderezett arcában nagy és délies szemekkel, a balett-táncosnők piruett-mozdulatával ugrott be a porondra, ujjaival negédesen csókot hintett a közönség felé, s egy rövid vasbottal igyekezett összeterelni állatait. Ez, mint hamarosan érezhető lett, ma este talán nehezebben sikerült, mint különben: az állatok idegessége a közönség nyugtalanságával nőtt, s nem lehet tudni, az esős, szeptember végi őszi klíma, az új, szokatlan környezet vagy a fegyelmezetlen publikum, melynek jó része még képeskönyvekből is alig látott ilyen különlegességeket, okozták-e, hogy a fenevadak ellenszegültek úrnőjük rövid, parancsoló ütlegeinek, s Miss Bellini kénytelen volt a vasbotot kiadósan és erőszakosan alkalmazni, ha az egyszerű, mindennapi mutatványoknál eredményt akart elérni. A négytagú társaság kettője öreg volt, egy megdöbbentően szép és kifejlett hím példány s egy hasonlóan jól tartott nőstény; a másik kettő fiatal és hím. Ezek lassan beletörődtek az este nyugtalanító tüneteibe, az idomítónő tejesflaskákkal itatta őket, görgették a golyókat, létrán másztak, és a dresszúra más unalmas csodáit engedelmesen végbevitték. Az idősebb pár közben egymással viaskodott. Az előadás kettős volt, s a publikum figyelme megoszlott; igen, a két nyugtalan, öreg fenevad viaskodása talán jobban lekötötte az érdeklődést, mint a fiatal hölgy minden mesterkedése, ki, lila atillájának lebegő szárnyait maga után húzva, ugrált az arénában, egyszerre tartotta szemmel négy páciensét, s az öregebb párt egyelőre kedvük szerint engedte. A két vadállat belemelegedett a játékba, s csakugyan pompás látványt nyújtottak; lompos és imbolygó mozdulatokkal kergetőztek, sárga acélfogaik egymás szőrét cibálták, súlyos és erőszakos lábaik mohó karmokkal vágtak össze; valami elemi volt ebben a játékban, mint a természet tüneményeiben. Az állatok rekedt ordítása tompán verődött föl az arénában, s azon túl a kisvárosi éjszakában, s ezek a hangok, ez a vad cirkuszi játék egy idegen világ ingerlő üzenetét hozták. A fűrészpor, az acetilén és az állatok nehéz, testi kipárolgása fűszeres, terhes szaggal töltötték el a levegőt. A nők kitágult orrcimpával hajoltak előre, sikongtak, kísérőik karjába akaszkodtak, s egy tömegizgalom, ami ellenállhatatlanul rántotta magával az egyesek érdeklődését, elektromos hullámként szaladt a padsorokon át, s összekötözött mindenkit a szenvedélyes és megmozdult tömeg láncába.

A lila atillás hölgy bejelentette, hogy a mutatványok betetőzéséül birkózni fog az egyik medvével. A zene, ami eddig négytaktusú ütemben, rézfúvós hangszereken népdalokat játszott, most elnémult. Az artistanő eldobta a vasbotot, hosszúkás és finom kezével néhányszor végigsimította dolmányát a csípőn, miközben, a színpadi emberek diszkrét mozdulatával, nyújtózkodott, lefelé feszítve karjait… Aztán a haját igazította meg, járás közben két kézzel hátrasimította homlokából a fürtöket, s a nőstény medve felé tartott. Ez kitért előle, keringeni kezdett az arénában, mindig a rács mellett meglapultan és féloldalas futással. Az istállók bejáratánál, a rácson túl, a kövér igazgató állt, aggodalmas és sárga arccal, s szolgai libériákba bújt artisták unatkozva és részvétlenül. A miss a vadállat elé került, és cukorral kínálta. „Tomy engedelmeskedni fog” – mondotta félhangosan, inkább a medvének, mint a közönségnek, s kinyújtotta a kezét, hogy az állat fejére veregessen. De Tomy elugrott az érintés elől. Meglapultan, vontatott és óriási lépésekkel futott, inkább ugrott odébb, a miss egyre mellette, s csitító és parancsoló szavakat kiáltott feléje. Fogja meg, ordították a karzatról, és nevettek. Az idomítónő közben fölkapta a vasbotot, és erőteljes ütést mért a fenevad gerincére, mire az, a fájdalom rekedt fölhorkanásával, két lábra állt.

Ami most következett, az pillanatok alatt történt, sokkal gyorsabban és váratlanabbul, mintsem hogy valaki segíthetett, közbeszólhatott volna. Szemközt álltak egymással, s a két test között alig volt tér, a fiatal nő s a két fejjel magasabb, lihegő és nyelvét lógató medve. A nő az állat vállait ragadta meg, mint a birkózók, s a medve két óriási mancsával derékon átölelte őt. Ez még a dresszúra előírása szerint történhetett, mert sem az igazgató, sem a miss kollégái nem mozdultak; úgyszintén az is, hogy a medve föltátotta kerekre hosszúkás óriási száját; s pislogva a szemeibe hulló erős fénytől, lihegve körbefordította a fogaknak – amik tiszta sárga rajzzal váltak elő a rózsa ínyből – ezt a kiállítását. Majd egy pillanatig összenéztek az állat és a nő, apró, sikolyszerű vezényszó pattogott föl, az állat szétfeszítette állkapcsát, és Miss Bellini villámgyors mozdulattal betolta sápadt arcát ebbe a gőzölgő barlangba.

A következő pillanatban a medve összecsukta a száját. Ez hang nélkül történt, és senkinek nem volt érkezése, hogy valami más jelből következtessen az irtózatra, minthogy a nő karjai lankadtan aláhulltak a medve válláról, s a láb állása észrevehető szögben, térdnél megtörött. De a következő másodpercben egy lövés dördült a rács mögül, amit rögtön követett az iszonyat ezerhangú ordítása. A rácsajtót feltépték, és szolgák rohantak égő fáklyákkal és vasbotokkal; elöl az igazgató, ostorral s revolverrel a kezében, nyomában egy August, már polgári öltözetben, de még vörösre és fehérre kimázolt arccal, ahogy egy függöny mögül ugorhatott elő. A medve a földön fetrengett a halál rángatózásában, még mindig fogai között a testtel. Körös-körül már vörös volt a fűrészpor.

A közönség egymáson gázolva rohant a kijáratok felé, s a nyerges, aki odaszögelve, kerek szemekkel ült ólmosan a helyén, s minden tagjában reszketett, csak most vette észre, hogy a felesége félrebillent fejjel, hamuszürkén és eszméletlenül ül mellette; az izgalom ájulásba ejtette. Ezen az éjszakán megfogant Ottó.

Tíz hónapra és fogakkal született. Az anya életét elvitte a szülés, s a szótlan és sovány asszony szűkös helyét a házban egy pomerániai dajka foglalta el, aki vállalkozni mert rá, hogy a hatkilós kölyköt szoptassa. Ez a nő, a húsoknak és csontoknak valami groteszk túltengésével, mintha a természet megkísérelte volna, hogy két ikret egy testbe fonjon össze, lassan elfoglalta az anya és a feleség helyét a házban; jóindulatú, tunya és munkabíró volt, mint a háziállatok, s másféle bánásmódot nem is igényelt. A gyerek, a bocs, ahogy apja boldog dölyffel nevezte, közel egy esztendeig szopott. S mert az apa és a szolgáló ebben az időben már együtt éltek, a nőt, ki tejével táplálta a fiút, s kinek vére elkeveredett az apjáéval, Ottó a nagyapa s az összes érdekeltek hallgatólagos megegyezésével úgy ismerte, mint igazi anyját.

Gyermeksége azokra az évekre esett, mikor Németországban a századvégi nagy pénzkeresés időszaka kezdődött el. A város, mi ’70 előtt csak néhány ezer lelket számláló nagyközség volt, néhány év múltán húszezer lakossal rendelkezett, s külső arca felvette azokat a gépies vonásokat, miket a néhány órára fekvő Berlinből küldtek le szakadatlanul tehervagonokban: volt egy Bismarck-szobra, állami tervek szerint épített iskolája, két temploma, egy hotelje a Porosz Császárhoz, amiben, három emelet magasra, a felvonó járt, higiénikus házikói s néhány modern utcája, amiket sokszorosított kópiákban küldtek le a berlini tervező építészek, habarcsos házak a jugend stílus díszítéseivel, sok új és fürge üzlet az utolsó divatok kirakataival, sőt egy áruháza is, amiben minden kapható volt, amerikai nadrágtartótól halhólyagokon át Goethe olcsó kiadású műveiig s a császár színes nyomatú arcképéig. Ebből az arcképből egy ott lógott a nyerges tisztaszobájában is, szemben az ajtóval, a feszület fölött. A császárt soha nem látták. Akadtak emberek, akik beszélték, hogy Berlinben néha végigautózik a Hársak alatt, s ilyenkor szabad köszönni a járdáról Neki. De a nyerges soha nem járt Berlinben; s ezt, hogy őt látni is lehet, a szíve mélyén, nem is nagyon hitte el. A nimbusz minden porcikájában élt; ha reggelenként a tükör előtt bajuszát fölpödörte, s közben alázatos pillantást vethetett a magas példakép felé, az olyan volt, mint az istentisztelet. De ünnep volt az is, ha Nevével koccinthattak a korcsmában, ha az újságokban egy kijelentését olvashatták, ha a képeslapokban egy új felvételt láttak róla. Ottó ötéves volt, az iskolába került, és hízott. A nyerges esténként a térdére vette, a gyerek húsát tapogatta, s csámcsogó elégedettséggel mondta:

– Ha Nagy Frigyes élne – mondta gyakran –, gránátos lehetne nála.

Amivel körülbelül meghatározott mindent, ami szemében érett és betelt emberi állapot lehet. Ő maga lúdtalpú volt, és a trénnél{1} szolgált; az obsitja ott lógott az ágy felett. A szobában már villany égett. A nyergesnek voltak évei, mikor kétezer márkát is félretehetett. Szűken és összeszorulva éltek, egy új ház habarcsos falú szobájában, a műhely mellett, ami sötét volt, s a fölhalmozott árutól, a nyers bőrtől mindig savanyú szagú. A fiú az ágy lábánál aludt, a kettős ágyban a nyerges és a pomerániai nő, aki az évek során beköltözött ide a konyhából.

Az oktatásnál nem volt se jobb, sem rosszabb a többinél, csak éppen valamivel lustább. Olvasásra, írásra és számtanra kevés eredménnyel tanították. Különösebb öröme csak az énekórákban telt, mikor kiengedhette a hangját. Énekelni nem tudott, de a bömbölés, ami látható kielégülést szerzett neki, valami fölszabadult mámorba ejtette, minek odadobta egész nagy testét, egész egzisztenciáját. Erre a hazafias daloknál, kórusban, sok alkalma volt; s ez a képessége még a tanfelügyelőnek is feltűnt, ki a császár anyjának születésnapján végighallgatott egy zenével és szavalatokkal ékített iskolai ünnepélyt. A fiú szenvedélye az ordításnál nem ismert határt. A fekete kabátos hivatalnok a vállára veregetett.

– Tanuld meg – mondta neki –, hogy a jó honpolgár első kötelessége a lelkesedés.

Egészen csöndesen éltek, s a létezés állati szaga párolgott belőlük, kenyér, krumpli és sör kipárolgása. A város tejet, zöldséget, ökröket és dajkákat szállított a közeli Berlinnek. Mikor Ottó tizenöt éves volt, a város arca valami gépies grimasszal változott el. Az utcákon hirdetőoszlopok álltak, s a városnak épült egy könyvtára s egy bordélya. Utóbbiban nemi betegséget kapott, mit lustaságból és szégyenérzetből csak hiányosan kezeltetett ki. De erős és szívós fiúteste külsőleg lebírta a bajt. A továbbképző iskolából kimaradt; apja bevette a műhelybe inasnak.

Még gyermekkorára, talán kilenc-tíz éves lehetett, esett egy élmény, mi elhatározó erővel hatott ki egész életére. Nagyapja élt még akkor, nyáron néha bekocsizott a közeli tanyáról, s az aratási munka heteire magával vitte a gyermeket. Így utaztak egyszer a szekérrel, a brandenburgi táj szelíd, füzes rétjein keresztül, pörkölő augusztusban. Egy korcsmában megpihentek itatni. Az udvaron fuvarosok szekerei álltak, s a gyermek elcsavargott az ivóból a fészerek felé, ahol több paraszt sürgölődése közt, egy sovány és ellenszegülő tehenet húztak szarvára erősített kötéllel a kút felé. Ott állott a község vágója, piszkos kötényben és taglóval a kezében. Az ökör minden lépésnél megtorpant. Lábait négyfelé feszítette, farkát felcsapta a farára, s görcsösen elfordított testtel, a tehetetlen menekülésvágynak ösztönös dühével vonakodott megtenni a néhány lépést a kút felé. A gyerek ezt a játékot nézte, bámészan és sok érdeklődéssel; minden mozdulatát követte az ökörnek, s bár nem volt sok fogalma arról, ami itt készült, az érdeklődés, mi egész lényét hirtelen eltöltötte, majdnem olyan ösztönös sejtéssel, mint az ökröt, nem hagyta nyugodni; a tagló csillogott a napban, mint az ökör szeme, amit egész közelről nézett, s minek recehártyáján nyugalmasan verődött vissza a fészer, az ivó, a szekerek s önmagának képe. A pillanat, mikor a taglót megvillanni s rögtön utána az ökröt, hang és rángatózás nélkül, elesni látta, úgy vésődött belé, mint valami diadalmas öröm emléke. Homályos kielégülést érzett, hogy sikerült az ökröt megölni – ami ugyan nem volt kétséges, de maga a tény, az ölés ténye mint föltétlen pozitívum s egy helyzetnek végleges elintézése, egyszerre fölvilágított benne. Égő szemekkel állt a tetem mellett, nézte, mint esnek neki fűrésszel és késekkel a nyaknak, vér csorgott bő sugárban, a belek kipattantak a bordák közül, s az ökör feje hamarosan lenyiszáltan, külön feküdt a törzs mellett. A mészároslegények közül az egyik kitépte a szemeket a fejből, s az udvar közepére dobta. Ezeket a szemeket fölszedte, kíváncsian tapogatta, s visszament velük az ivóba. Nagyapja tanácsára, kiben valami gyermekkori emlék ébredhetett, megkérték a korcsmárost, engedje meg, hogy a szemeket a tűzhely átizzott vaslapjára ráhelyezhessék. Ez, a félrészeg fuvarosok elismerő biztatása közben, meg is történt; az ökör meztelen, magányos szemei világítottak egy pillanatig a vörös lapon, s azután éles durranással szétpattantak. A gyerek tántorgott az örömtől. Ezt a részletet később, felnőtt korában is, mint kedves és mulatságos emléket, sokszor elmesélte, bizonyos szűkszavúsággal, amin mindig átvillant az öröm és a megelégedettség: „A dög már künn feküdt – szokta nehézkesen és lassan mesélni –, és a szemek benn feküdtek; a dög már hallgatott – de a szemek durrantak még. Így: hu-u-u!” – s egy nagyot ordított, a hallgatók ijedelmére, s utána boldog röhögésben tört ki.

Ennek az élménynek még azon a nyáron folytatása is volt, mint ezt, sok évvel később, a főtárgyaláson, egy paraszt ismerőse előadta, aki, vele egykorú, akkor ott élt a nagyapa tanyája közelében. A módos paraszt unokája az aratás és az azt követő földmunkák heteit a munkások gyerekei közt élte le, kik vele testre és lélekre egyidősek, de társadalmi ranglétrára alatta állottak, amit ő ösztönösen tudott, s közös játékaiknál ellentmondást nem tűrő módon ki is használt. Segítette ebben testi ereje is, mert minden lustasága mellett súlyos és kövér tagjai valami latens erővel rendelkeztek, egy terméketlen erővel, ami legtöbbször csak abban nyilvánult meg, hogy eltörött, amire rátette kezét. A suhancok a gyermekek örök játékait játszották a learatott földeken, a kazlakban és a gépek között, míg egy napon Ottó, kezdetben a többiek álmélkodása, később valamennyinek lelkesedő helyeslése mellett, ajánlotta, hogy játsszanak ökörvágást. A játékot szemléltetően írta le, ő lesz a mészáros, és valaki másik az ökör, akit egy kötéllel hozzá húznak, s ő majd levágja. Ebben megállapodtak, s az ökör keresésére indultak, kit hamarosan megtaláltak egy vézna és angolkóros, nyolcéves kisleány személyében, aki a falu mostoha gyermekének jól ismert szerepét játszotta mindenben, s egy iszákos lakatos porontya volt. Ez, durvaságokban és ütlegekben edzetten, ellentmondás nélkül tűrte, hogy kötelet vessenek a nyakába, s bámész és riadt, buta szemekkel engedte, hogy odavonszolják Ottóhoz, aki egy gereblye törött nyelével várta a kút mellett. Ott levágta az ökröt, tűrhető gyöngén sújtva a kisleány vállaira, aki előírás szerint a földre esett, s moccanás nélkül elterült. Ezt a játékot kétszer-háromszor elismételték, s kitűnően mulattak. De negyedszer, pajtásai elbeszélése szerint, Ottó arca az ütés előtt vérvörösre változott, rekedt ordítást hallatott, s a dorongot olyan erővel ejtette a nyomorult fejére, hogy az kifordult szemekkel rogyott a barázdákra, s fülén, orrán, száján rögtön eleredt a vér. A kisleányt feküdni hagyták a tarlón, s Ottó parancsára mind elfutottak. Így lelték meg, alvadt vérrel arcán s eszméletlenül, néhány órával később a kalászszedő asszonyok. A gyerek sokáig betegen feküdt, s mikor fölépült, hebegve beszélt, s a fél szemére hibásan látott. Az eset folytatása egy kihallgatás volt a jegyzőnél, s a nagyapa kényszerült néhány márkát fizetni a lakatosnak. De Ottó a vallatásra, hogy miért bántotta a nyomorékot, hosszas és konok hallgatás után csak azt a választ tudta adni, hogy „meg kellett ütnie, mert olyan nyavalyás volt”.

Különben nem volt verekedős természet, inkább szelíd és tunya, s szenvedélyes halász, ki naphosszat el tudott hasalni a napsütésben a folyó partján, egyenletes szuszogással, maga is része a tájnak, egy darab lélegző test, majdnem tökéletesen gondolatok és érzések nélkül. Így élt a műhelyben is, az emberek között is, nem volt öntudata közösségről és osztályról, néha éhes volt, akkor sokat evett, néha akadt egy cselédleány, aki szívességére volt, sokat aludt, és kerülte a munkát. Szenvedélyei nem voltak, inkább negatív és jóindulatú hajlamai, nem volt pazarló, de nem is áldozta fel kényelmét a keresésnek. Apja kénytelen volt hamarosan átlátni, hogy a mesterség, amihez bizonyos üzleti életrevalóság s társadalmi ügyeskedés is szükséges volt, valamilyen okból, amit nem tudott volna magának jól elmagyarázni, másféle embert kíván, s ezért iparkodott társat és utódot keresni a jól menő műhelyhez s a fiának foglalkozást. De kérdéseire, hogy van-e valami különös hajlama, vágya, csak kedvetlen válaszokat nyert, s a tehetetlen piszmogás, ahogy a műhelyben dolgozott, valami őszinte képtelenség, a legcsekélyebb építőmunkát végbevinni – valamit, ami konstruktív, összeállító, létrehozó tevékenység lenne –, arra a belátásra bírták, hogy a fiából nagyon jó katona, de mindenesetre elsőrendű ember lenne olyan helyen, ahol elég puszta létezésével betölteni egy feladatot, például ha hivatali szolga, egyházfi vagy valaminek az őre. Ebben az irányban tettek is néhány kísérletet, melyek mind kudarccal végződtek; Ottó az első hetek után elkedvetlenedett, és visszatért a műhelybe.

Közben sor alá került, és egy szomszédos gyárváros garnizonjában{2} szolgálta le az idejét, ahol nem vitte ugyan semmiféle katonai rangra, de nem is akadt különösebb panasz ellene. Ő jól érezte magát, és elégedett leveleket íratott haza, mert arra nem lehetett volna rábírni, hogy maga vessen akár csak egy szót is a papírra. Szolgálati éve alatt a nagyapa meghalt, és vagyonát, ami az ingatlanok értékesítése után nyolcezer birodalmi márkát tett ki, unokájára hagyta; a pénzt, kiskorúsága idejére, az apa vette magához, és óvatos üzletekben gyümölcsöztette. Mikor kiszolgált és hazatért, húszesztendősen, egészségtől és erőtől kicsattanóan, először történt meg, hogy élete formájára vonatkozóan valami vágyat kifejezésre juttatott. A garnizonban, beszélte, együtt szolgált egy emberrel, akinek mészárszéke volt, s nagyon jól élt. Mészáros akarsz lenni? – kérdezte valami enyhe megdöbbenéssel az apa. A családban ez a mesterség még nem fordult elő, és ezért, inkább csak ezért, csodálkozott el kezdetben a fiú új hajlamán, nem a mesterség furcsasága miatt. De hamarosan ő is megbarátkozott a gondolattal, belátta, hogy a mesterség tisztességes és jövedelmező, s Ottó nála egészen szokatlan bőbeszédűséggel vázolta neki a mészárosélet örömeit, rábeszélő és türelmetlen hangon, mint az olyan ember, aki valamiről egészen önmagán át, a személyéhez kötötten nyert tudomást, és minden ellentmondást azzal a türelmetlenséggel fogad, mintha idegen nyelven beszélnének hozzá. Ő tudja jól, hogy mit akar, mondta, az egy jó mesterség. Az ember, ecsetelte, hajnalban bemegy a székbe, behajtanak egy ökröt, aztán jól odasújt a taglóval az ökör fejére, s az megdöglik. Ha jól vág az ember, azonnal megdöglik. Aztán még egyet hoznak, arra is odavág, az is megdöglik. És így. – Ezt logikusan beszélte el, széles mosollyal, s látszott rajta, hogy érti és átérzi az összefüggést az ökör halála és a tagló sújtása között. Míg végre az apa, szívében bizonyos megkönnyebbüléssel, beleegyezett.

Ám a terv kivitele több nehézségbe ütközött, mint gondolták: a városkának mindössze öt húsvágó széke volt, amik, virágzó üzletek különben, legényekkel és inasokkal untig ellátva, csekély kilátással sem biztattak, hogy rövid időn belül Ottó alkalmazást lelhetne. De most már ő nyugtalankodott, teljes tétlenségben, s szemrehányó várakozással töltötte napjait, panaszkodó kedvvel beszélt a balszerencséről, ami meggátolja őt, hogy hivatásának élhessen; már régen mészáros lehetnék, szokta mondani, már régen kitanulhattam volna, ha ti nem akartok mindenféle mást csinálni belőlem – nyergest – mondta megvetéssel –, miféle mesterség az? Ez így tartott heteken át, míg végre az apa, ősz elején, megunta hallgatni, s egy ismerősük tanácsára, hosszas megbeszélések után, rászánta magát, hogy Ottóval Berlinbe utazik, ahol a városi vágóházakban bizonyosan talál részére foglalkozást. Ottó ezt a változatát a tervnek közönyösen fogadta, a körülmény, hogy Berlinben fog élni, nem volt reá különösebb hatással, annál inkább, mert semmiféle fogalma, képzete nem akadt Berlinnel kapcsolatban, amiről legföljebb annyit tudott, hogy ott vágják a legtöbb marhát, és ott él a császár. Mindenbe beleegyezett, és sürgette, állapítsák meg mielőbb a kétórás utazás napját. Nem így az apa, akit, mikor végleges bizonyossággal fölmerült a kényszer, hogy ha néhány órára is csak, el kell hagynia a helyet, hol mozdulatlanul leélte egész életét, valóságos láz fogott el, s a gondolat, hogy Berlinbe utazik, amit valami óriási és ellenséges gyártelepnek képzelt el legszívesebben, izgalmas boldogtalansággal töltötte el. S azon a hajnalon, mikor sötét ünneplőikben, a fiú katonaládáját vállán cipelve, a vonathoz ballagtak, először támadt homályos érzése az életről, amiben oktalan és idegen erők dolgoznak, s ellenséges és közönyös forgatagban dobálnak embereket és sorsokat, őt is és a fiát.

{1} hadtáp, utánpótlás, szállítóoszlop

{2} helyőrség, laktanya