– részlet –

Jelenkor

© 2024 Borbély Szilárd jogörököse
© 2024 Jelenkor Kiadó, Budapest
HUNGART © 2024

A borítón Rozsda Endre Állandó visszatérő
című festménye látható.

Sajtó alá rendezte és az utószót írta:
Krupp József

áRNYKéPRaJZoLó

körülírások

Az enyészpont

1
A látásnak rendje

Onnan néz, ahol a látás összezáródik. Ahol összefutnak a tekintetek. Ahonnan kinéz, ahol kilép, mögötte marad az, amiről már nincs módja meggyőződni, hogy micsoda. Kétoldalt, egészen közel hozzá, ott van valami, ami semmire sem emlékeztet. Nyomasztó szorításából mindenképp ki akar szabadulni, de még hátravan az a lépés, amellyel mindezt megteheti. Ahol megoldódik ez, és elrendeződnek körülötte, ahhoz ki kell lépnie, mert az már a kint lesz. Pontosabban az előtt, ami most még mögötte van, és teljesen ismeretlen, mert nem ismerhető, és ami mellette van, de csak a nyomasztó jelenléte van ott, és ez el is fedi teljesen.

Még nem kör, vagy már nem kör, ami körülveszi, hanem megnyílik előtte, rés támad rajta, és ahol ez a megnyílt rés teljessé tágul, ott megint egy másik kör következik. Oda kell eljutni. Még egy lépést kell tennie előre. Át azon, ami most mint határvonal van előtte. A kapu árnyéka, ahogy a lába előtt, amely mégsem kapu, de át kell lépnie rajta. A por, amely rajta van az előtte lévő felületen, és amely, amíg sértetlen, éppen olyan, mintha maga lenne mindaz, amit elfed. Amíg fel nem sérti egy véletlen vagy szándékos mozdulat, olyannak tűnik, mint a dolog része. Pedig ez semmiképp sem lehet így. Mást jelez az, hogy a sötétség tömbszerű, az éjszaka gránit vagy efféle, a tökéletes éjszakára igaz ez, amelyben nincsen semmi, ami nem sötét és nem éjszaka. A képzeletben lehetne ilyen, a lélekről szőtt képzeletekben, amelyek tökéletesek, mert nincsenek, a semmiben vannak, ahol minden ugyanúgy van, ahogy a vanban, az itt és az ott, ami egyszerre tökéletes.

Egyszerre tökéletes, mert a tökéletes nem a külön bizonytalansága, amely semmiképp sem lehet az, ahogy kilép, ahogy a mögöttből egyszer előlép, ahogy pedig mindig előlép, így vagy úgy, ahol a kört megnyitja, ahol becsukva köröz. Vagy inkább a kör maga az, amely hol jobban, hol kevésbé zárja magába, hol meg kiereszti, hol pedig úgy tesz, mintha kieresztené, aztán gyorsan vagy lassan, de utoléri és bezárja. És hiába néz ide vagy oda, és főként hiába keresi az előrét, mindig látja azt a kört, amely a horizont vagy az azt helyettesítő zárak. Az ajtók nélküli zárak, ha a zárak az ajtók alkatrészei, azoké az ajtóké, amelyek áttörik a horizontot helyettesítő vízszinteseket. A falakat, amelyek vonalszerűek, vízszintesek, és a horizont helyettesítésére és lezárására készültek, vagyis arra, hogy új horizontot teremtsenek, amely mozdíthatatlan, és mégis legyőzhető, mert lám, itt van rajta a győzelmi jel, amely sebet üt rajta, áttöri, és vele áttöri rajta magát a tekintet, eléri az enyészpontot, és kudarcot vall.

2
A meghalásnak rendje

Midőn tehát a testnek matériáját, amint előbb is említtetett, az egész testben annyira elbomolva látjuk, hogy vagy a melegség belőle egészen kifogyott, vagy erőt vévén, rothadást okozott, az életet nincs ott tovább, miért keressük. Minthogy pedig a többi életek is rendre ezen fundáltattak, önként következik, hogy azoknak is szükségesképpen el kellett itt romolniuk. Nyomban követi ugyanis ezt vagy együtt jár véle az irritabilitas ösztönérzésnek kialvása; úgyhogy, ha szinte a hólyagszívó flastromot vagy egyéb égető eszközöket az ő csípőjükre tennék is, verességet nem szereznének, annyival inkább hólyagot nem szívnának, se egyéb érzékenységet nem okoznának.

Ugyanezen okból resolválódnak, kitágulnak bennük a testnek tisztulását tartóztató szorító musculusocskák is. Ahonnan a haldokló betegnek híre nélkül minden gondja alá megy, és a verejtéke hidegen kezd kiszivárogni testének színére, kivált a felső részeken, nagyobb rohanása lévén azokra a vérnek. Öregbülvén az érzékenytelenség, a tagokat mozgató és merőn tartó musculusok rostjaiban is kialuszik, hogy azok akármi ösztönre is többé magokat egybevonni nem elégségesek. Lankadni, csüggedni kezd a szív is: mely miatt a pulsus mind gyengébb, vékonyabb, kisebb lesz; míg egyszer egészen kimarad. Verdegél ugyan ezután is néha még egy ideig magában a szív, de nem lévén ereje, hogy a vért az agyvelőre tolhassa, elfogynak, egybealusznak az érzékenységekre szolgáló spiritusok, melyektől a látás meghomályosul, egyéb érzékenységek is kialusznak.

Az ábrázat megváltozik, leesik, a szemnek fényessége elvész, pókhálóforma, enyves takonyszálak fogják el annak feketéjét. Meglágyul, megfonnyad, beesik, ellapul annak egész golyóbisa, mely a valóságos halálnak legutolsó és csalhatatlan jele; úgyhogy az ilyen testet ezentúl bátran eltemethetik vagy boncolópadra vihetik.

[P. eMLéKeZeTe]

A Rogendorff kisasszonyok

Olykor nehéz megtalálni a megfelelő tárgyat, mely megkönnyíti arról szólani, miről csak elrejtve szabad. Mert vannak dolgok, melyeket jobb, ha jótékony kezek tartanak homályban. Az olvasó nem fog talán neheztelni, ha az alábbiakban oly dolgok adatnak elő, melyek kevesek figyelmét ragadhatják meg. A való érdem azonban mindenkor fényt von magára, és a kedvesek szeretete elég jutalom azoknak, akik megvetik a gőgöt, nem lelik örömüket a hiú tetszésben, és távol tartják maguktól az alacsony törleszkedést.

Volt dolgok emlékezetéről vagyok beszélendő, melyeket meglehet, csupán az emlékező iránti részvét tekintett fontosnak. De mi más képes felidézni azt, ami egykor élettel töltötte el a testnek nevezett gyenge és mégis csodálatra méltó tákolmányt, az esendő anyagot, mely valaha érzések által vonattatott mások felé, kedvessége lelkesítette a többieket, beszédének a test fortyogó mélyéből felcsapó párája pedig életre keltette a szavakat? Azóta már az anyag, mely a testé volt, visszatért a világot építő nagy körforgásába. Azok a parányok immár másutt és másként vannak összekapcsolva bűbájos kötések által, melyek egykor az ő arcának ráncait feszítették, szemének fénylőn csillanó könnycseppeit gördítették alá a felcserepesedett, kiszáradt bőrön. A lélek sóvár szárazsága éppoly pusztító, akár a sivatag perzselő heve. Az elmúltak árnyaira emlékező ebben a sivatagban vándorol, és ha ő maga kevéssé ismerhető fel, csak azért lehetséges, mert akár a sivatagi beduinoknak, a makacs hallgatás e népének, arcát szövettel fedi el a pusztítás démonának változó irányokból feltámadó perzselő lehelete ellen. Az egykor volt test kiszáradt szavai elsárgult papírokon várják a véletlen reájuk vetülő tekintetet, mely értelmet keres ott is, hol talán csupán az együttérzés erényét kellene gyakorolnia.

Magamról legyen elég annyit mondani, hogy nevem P. Munkám egész életemben rejtett szobák, belső termek, föld alatti kamrák világába száműzött. Megtanultam szeretni a csöndet, és gyűlölni a felesleges beszédet. Feladatom a megfigyelés művészetének tökéletesítése volt. Miután tüzetesen szemügyre vettem azokat a papírokat, amelyek mások előtt hallgatásba burkolóztak, én egész történeteket olvastam ki belőlük jelentéktelen részleteik összekapcsolása által. Nem pusztán tintát láttam, elcsöppenő pacnikat, sietve vagy ráérősen rótt sorok dőlését, hanem egy embert, elbizakodottságával, rejtegetett bizonytalanságaival, titkolt gonosz vágyaival, amelyek a bűn elé vonszolták képzelgései közben. Társai csak a csendes béketűrést, a kiélesedett színlelés álarcát látják, amelyről azt hiszik, maga a kifinomult lélek galantériája. De én látom néhány elhúzott vonalból, hogy rándul meg a fegyelmezett arcon egy vonás, dolgozókamrájának homályában, vagy mikor társaságban a fal felé fordul, nem számolva egy ott leselkedő tükör árulkodó fénytörésével. Látom, amikor elmélyülten dolgozik, hogyan rezdül meg a kezében a toll, és elfelhősödő szeme előtt felrémlik a megalázott erény, a mohó haszonlesés vagy a puszta és beteljesíthetetlen kéjvágy, a nyugvópontot nem lelő, lefojtott gyűlölet. A Birodalom számára kell használhatóvá tennem ezeket a céltalan, pusztító erőket. Az írás pusztájába űzni, ahogyan nyúlvadászaton a hajtók szorítják a várakozó fegyverek irányába Isten zavarodott teremtményeit.

A Burg területét alig hagytam el. Másokkal együtt a Birodalom titkainak gyűjtése és őrzése volt a feladatom, ide száműztek, mivel a papirosokkal jobban boldogultam, mint az emberekkel, és ezt egy fiaskónak köszönhettem. Munkám a Geheimpolizei szürke, feltűnést kerülő hivatalnokai között zajlott, amely engemet is feltűnés nélkül surranó árnyékká változtatott. Itt találkoztam életemben másodszor és utoljára Franzcal, történetem hősével, akit a jelentésekből úgy ismertem, akár a tenyerem. Másodszor, mivel húsz évvel korábban, fiatal tisztként, nekem adatott a megtiszteltetés Offenban, hogy beszervezzem. De erről majd később s a maga helyén.

Az idős Rogendorff kisasszonyokhoz, kik a szalézi rend apácái valának és közszeretetnek örvendének, látogatására érkezett unokahúguk és annak férje, Franz, leányukkal. Hivatalunknak dolgozó titkos ügynökként mindig velük volt fräulein Loyan, a Rogendorff nővérek oldalági rokona, kiről ők ezt nem sejthették. Rajta keresztül pontosan tájékoztatva voltam, hogy kivel s mikor találkoznak, mit beszélnek, milyen terveik vannak. A fokozott óvatosság nagyon is indokolt volt. A Burgban ekkor a világ fejedelmei tartózkodtak, s a törékeny békét, melyet a háború isteneitől erővel csikartak ki a világ fejedelmei, akár a legkisebb botrány is felboríthatta. Ugyanis tudva lévő, hogy a közös ellenséggel szemben szövetséges barátok a harc során kitapasztalják egymás gyengéit, és a másik hibáit a győzelem zálogaként vésik emlékezetükbe. Az is köztudott, hogy az együttműködésre kényszerítő feladat végeztével újabb ellenség után szoktak kutatni, melyet leggyakrabban egymásban vélnek fellelni. Ezért Franz, akárcsak a hozzá hasonló fantaszták jelenléte, akik nem a diplomácia kalkulusai szerint, hanem a kőművesség vágyai és álmai szerint képzelik el a jövendőt, nem volt kívánatosnak mondható.

De meg akartam ragadni a nagyszerű lehetőséget, hogy ki tudja, talán utoljára, találkozzam véle. A Rogendorff kisasszonyok jámbor mosolya lebegett a klastrom felé vezető szűk sikátor fölött. Az újra és újra elmormolt imák átmossák a lelket, a kerengőn sétáikat rovó lábak szandáljainak tompa zaját felfogja a kerti kút csobogása. A bazsalikom, a levendula, a kakukkfű illata már ott lengedezett a belső udvar párájában. A május közepe szédítő illatainak örvénylése megtántorított. Hivatali szekrényemben sorakozó különféle színű és formájú álbajuszok közül a biztonság kedvéért ragasztottam egyet orcámra. Bár húsz év után aligha ismerhetne fel bárki egy ily jelentéktelen alakot azok közül, akik a pusztulás körforgását, melyet életnek szokás nevezni, álomittas szemekkel figyelik. De tudtam, indokolt az óvatosság, mert Franz az embereket úgy veszi szemügyre és írja le, ahogy a botanikusok lepréselik és osztályozzák az egykor élettel teli növényeket mesterüktől, Linnétől származó rendszer alapján. Jól ismertem ezt a szenvedélyt magam is; aktáimban ott volt, mondhatni, lepréselve Franz. Nem voltam csalódott, amikor kiderült, hogy rosszkor jöttem, mert fräulein Loyantól előzetesen tájékozódtam. Ebből a délutánból csak a Rogendorff kisasszonyok szelíd mosolyát, a hunyorgó szemükre kúszó hályog színét, a klastromkert békéjét akartam magammal vinni, hogy este majd feljegyezzem. Franzot a kópiákkal másnap jókor reggelre a Herrengasséra rendeltem. Hogy kérésemnek finom nyomatékot adjak, elejtettem néhány véletlennek látszó megjegyzést, amelyből még a Rogendorff kisasszonyok is kitalálhatták, hogy személyemben nem a Megváltó, hanem a Geheimpolizei járt a szaléziaknál.

VéGiGNéZ

Fáj

Jó reggelt.

Jó reggelt.

Hogy aludtál?

Köszi.

Fáj?

Fáj.

Mit csináljunk?

Nem tudom. De reggel még tűrhető. Délután, akkor majd kegyetlenül fáj – mondja az asszony. A konyhai széken ül, felhúzza a lábát. Csecsemőtartásba. Így is alszik. Fáj. Hónapok óta fáj neki. Már több mint egy éve.

Főztem kávét. Iszol?

Köszi.

Még meleg – mondja a férfi. Fontoskodik. Szeretne nagyon segíteni. Valamiben szeretne segíteni. A tehetetlenségtől még zavaróbb a fontoskodása. Órák óta ébren van, mostanában nem tud aludni. Hallja, hogy az asszonynak álmában is fáj. A férfi hajnalban fuldokolva ébred. Azóta kalapál a szíve. Szinte menekül ki a lakásból. Reggel is több kört tett meg lent az üres utcákon. Akkor indult, amikor már világosodott. A sötét utcákon fél sétálni. Megvárja a pirkadatot, mert nem bízik a halálban. Most csendben ül a konyhaasztalnál, szemben az asszonnyal, lopva figyeli. Nem tudja, mit mondjon. Kérdést keresgél a gondolataiban, amit mondhatna, de nem talál. Az asszonynak valami fáj, és nem tudják, pontosan mi az. Ülnek és hallgatnak. Néha szokott szólni a rádió is ilyenkor, ha elfelejti kikapcsolni. Újabban már az sem.

Mért kapcsoltad ki?

Nem mondanak benne semmit – mondja a férfi. – Újabban nem mondanak benne semmit.

De legalább zavar – mondja az asszony. A végét kipréseli a fogai közül. Elharapja a mondatot. Biztosan megint fáj neki, gondolja a férfi. De nem tudhatja biztosan, ezért lopva az arcát lesi. Az asszony ezt nem szereti. Semmilyen sunyiságot nem szeret. Kifejezetten rosszul van tőle. Fizikailag fáj neki. Ezt nem akarja a férfi, de tolakodni sem szeretne. Mert tudja, hogy mit akart mondani az asszony. Hogy legalább eltereli a figyelmét arról, hogy fáj. Bár tényleg nem mondanak semmit. Egy ideje nekik már nem mondanak semmit a rádióban sem.

Ülnek. Hallgatnak. Egy ideje már nem tudnak egymásnak se mondani semmit.

Az asszony ilyenkor, reggelente összehúzódva ül. Koncentrál. Figyel a fájásra. Így tudja csillapítani.

Eső lesz. Hidegfront. Talán azért is – mondja a férfi.

Talán – mondja az asszony, és megint elharapja a mondat végét.

A férfi tudja, hogy ez is azért van, mert fáj. Amikor nem figyel, akkor hirtelen hasít bele, hirtelen kezd fájni. Amikor nem is gondolja, mintha elfelejtkezhetne róla. Valamire odafigyel abból, amit a rádióban mondanak, amelyben nem mondanak semmit. De hirtelen belehasít, és megint fáj.

Úgy csap le, mint a sólyom. Egyszer látták az autópálya mellett. Mert a pihenő környékére ürgéket telepítettek. A kiégett mező tele volt lyukakkal. Mert az autópályák pihenője és a repülőterek maradnak az ürgéknek. Az ürgék megszokják, hogy folyton zaj van. És az a legjobb, hogy innen nem űzik el őket. A túlszaporodás megakadályozására azonban egy sólyompárt telepítettek a természetvédők. A repülőtereken is solymászok dolgoznak, hogy a madarakat elriasszák, amelyeket felszálláskor a turbinák beszippanthatnak, ezt valahol a férfi olvasta később. Nézték az ürgéket a rekkenő melegben. Hátuk mögött a pálya zúgása, amely az ürgéket nem zavarta. Csak őket. Mintha a fülük zúgott volna. És egyszerre a semmiből hirtelen lezuhant egy sólyom. Elkapta az ürgét. Kicsit odébb lebbent vele. Talán meg akart bizonyosodni arról, hogy eltörte a gerincét. Csak akkor röppent fel. Csüdjéről rongyként lógott le, mint egy kis szalag. Az asszonynak fájt mindez. Ez régen volt, nem függhet össze azzal, ahogy most fáj.

Mit csináljunk, kérdi a férfi. Közben tologatja a kávéscsészét ide-oda.

A férfi reggeli sétája során hónapok óta ugyanazon az útvonalon halad. Megy körbe-körbe az üres utcákon. Azon gondolkodik, mit lehetne tenni, hogy ne fájjon. De nincs semmi ötlete. Ha van, az sem sikerül. Évek óta semmi sem sikerül.

Közben egyre több házon jelent meg tábla. Ha egyszer megjelenik, akkor az ott is marad. Mind ott volt ma hajnalban is, amelyeket észrevett az elmúlt évben. Alig van, amelyikről levették. Talán nincs is, ha jobban meggondolja. Leginkább egy mobilszám van a táblákon. Néhol egy ügynökség logója.

Amikor még nem fájt, együtt sétáltak erre. Az egyik utcán az asszonynak megtetszett egy ház.

Na, egyszer egy ilyenben szeretnék élni, mondta. De nem gondolta komolyan, mert tudta, hogy sosem fognak olyan házban lakni. Hacsak nem a férfi nélkül, valaki mással. Ezt tudta a férfi is. Ez néha fájt.

Egyél valamit. Mit csináljak – kérdi a férfi.

Az asszony nem válaszol. Fáj. Tudja a férfi, hogy fáj neki, ezért nem válaszol. A férfi zavarban van. Ügyetlenül matat valamit a késsel, vajjal, felvágottal, a még mindig forró teával.

Talán egy hónapja is van, hogy azon a házon, amely régen megtetszett a feleségének, megjelent egy tábla. Nem mondta az asszonynak, hogy ne fájjon. De fáj, akkor is fáj, tudja jól.

A férfi azóta minden hajnalban arra sétál. A sarkon, mielőtt befordulna az utcába, önkéntelenül szaporázni kezdi a lépteit. A házzal szembeni oldalon megy. Nem néz át a túloldalra, hogy ne lássa. A kutyákat figyeli. Van, amelyik még nem ébredt fel. Néha tudatosan csinál zajt, hogy fusson már ki az a kis barna lábtörlő, ugasson kicsit. De nem ugat. Alibiként figyeli a kertekben lehullott leveleket, a hófoltokat, a virágokat. Mikor mi adódik épp, az évszaktól függ.

És csak az utolsó pillanatban, amikor már kicsit túl is haladt a házon, kapja mégis oda a fejét. Ott van.

Megnyugodva tudatosítja, hogy még kint van a tábla. Ilyenkor mindig a feleségére gondol, aki otthon alszik. Nyugtalanul alszik, mert fáj. De még alszik, és addig jó, mert nem érzi, hogy fáj. Talán itt elmúlna, talán többé nem fájna, gondolta, amikor először meglátta a táblát. De sohasem fog itt lakni az asszony. Legalábbis vele nem. Talán valaki mással. És ez fáj.

Halkan zárja a bejárati ajtót, amikor hazaér. Megvan még a ház. Nem adták el, gondolja még. De nem mondja el a feleségének. Hogy ne fájjon. De mégis fáj.

Amikor felébred az asszony, akkorra a férfi már rég elfelejtette a táblát, a házat, mindent. Halkan mondja neki, kicsit félve, hogy jó reggelt. És nem mond többet, mert látja, hogy fáj.

aLKoNYuLaT

Nembizalmasgod

Algonyulat!

Jó estét.

Mondok, hogy Algonyulat!

Jó estét kívánok!

Ércsüngaszóbú: Algonyulat!

Nem értem, mondja a férfi.

Algonyulat! Így köszöngünk, ha hivatásos közeggel találkozgunk.

Alkonyulat, mondja a férfi, és mosolyogni próbál.

Al-gonyulat, nyomja meg az egyenruhás a gét. És nem volt örülgni! Húzzon bőrt a fogára. És nem viccelgünk. Semmi bizalmasgodás. Al-gonyulat, ezt kell mondani, mondja az egyenruhás. És nem tréfálgunk.

Algonyulat, mondja a férfi, vigyázva a gé hangra, beletörődéssel. A derű közben eltűnik az arcáról. Az egyenruhás láthatóan nem viccel. És a férfi nem akar vitába keveredni vele. Régebben még lehetett. Akkor még vicceltek, cinkosan összekacsintottak az egyenruhásokkal. Az új köszönést nem tudta a férfi se megszokni. A szája sem állt rá. A Központozat nap mint nap hozott új szabályozatokat. Az Algonyulatot a nyelvszabályzat szerint este kell használni, az esti harangszó elhangzását követően. Már az előírást is nehéz betartani, mióta meghozták. Utólag derült ki, hogy kevés a harang, és a zaj miatt a meglévőket is alig lehet hallani. Két nappal később új szabályt bocsátottak ki a Központozatból, hogy minden tíz utcának kell egy harangot állíttatni. Pedig bronz is kevés volt, újabban ebből készítették a közlekedési táblákat. Akkor terjedtek el az elektromos harangzatok, az erongok. Betonoszlop tetejére nagy teljesítményű hangszórókat állítottak, amelyek lejátszották a Központozat által jóváhagyott haranghang előzetesen jóváhagyott hangzatát. De ezzel sem oldódott meg minden, és azért továbbra is nagyon kellett fülelni, mert az esti hangszó sosem volt pontos. Néha húsz-harminc percet késett, vagy akár egy fél vagy háromnegyed órával korábban hangzott el. Aki nem figyelt, az a rendelet szerint súlyos büntetésre számíthatott, ha mégis rossz köszönési formát alkalmazott. Ezt az éberség fokozása miatt csinálták. Ilyen kisvárosban egyébként is mindenki figyel. Mert mostanában mindenkinek figyelnie kell. Ez volt kiadva parancsozatba. Egymást figyelték gyanakodva.

Éberség, mondogatták egymásnak az emberek.

Éberület, válaszoltak rá.

Néhány eset elég volt, hogy mindenki óvatosabb legyen. Megbüntették már a helyi légpuskatöltény-árust meg a menyasszonyiruha-kölcsönzőst. A kis forgalom nem bírja el a bírságot. Újabban nem kötnek házasságot és nem lőnek a verebekre. Hamarosan mindketten be fognak csukni. Azóta már nem viccelnek az emberek. Idegesek. Jobban, mint korábban bármikor. Valami történhetett bennük, mármint az emberekben. Az ismerősök, régi barátok is óvatosabbak lettek. Négyszemközt se mondják, hogy régen jobb volt.

Aztán egyre-másra falragaszok jelentek meg. Újabb szabályokat tettek közzé, amelyek először az új köszönési formákat szabályozták. Ennek értelmében hajnalban, napkeltétől a reggeli harangszóig a Pitymalaty! köszöntés van érvényben. A falragaszok állandó fordulata szerint „visszavonásig”. Ezért kell figyelni az újabb falragaszokat. Például korábban a Fel, dereng! volt a használati forma. Úgy nagyjából két és fél hétig, de azt egy esős napon éjfélkor kiragasztott hirdetmény a Pitymalaty!-ra változtatta. Azon a hajnalon a vasutasok és a korai műszakosok, akik még a tyúkkal fekszenek, hogy korán kelhessenek másnap, csúnyán rajtavesztettek. A kora hajnali harangszó után szokás szerint munkába indultak. Az egyenruhások meg minden városban kinn álltak az útkereszteződésekben. Vártak. Ahogy a pók várja az áldozatát. Jöttek előbb a vasutasok. Köszöntek is szép hangosan:

Fel, dereng!

Nono, mondták az egyenruhások barátilag.

Fel, dereng! Talán nem így kell nektek köszönni, kérdezték.

Nemtegez, válaszolták.

Na de Fel, dereng! Nem, kérdeztek vissza még egyszer.

Semmiképpense, duruzsolták azok.

Jó reggelt, kérdeztek vissza reménykedve, hogy talán ez is elmúlt, mint az éjszakai eső, amelyre ekkorra már csak a párálló tócsák emlékeztettek.

Szó se lehet róla, szemetek, sziszegték azok, mint a libák, és a nyakukat is előrefeszítették hozzá.

Hát akkor, kérdezték a népek tanácstalanul.

Pitymalaty!, mondták, és diadalmasan mutattak a száradó, még friss plakátragasztótól csöpögő hirdetményekre. A tócsák pedig a hepehupás aszfalton, mint az ezernyi darabra széttört nagy tükör szilánkjai, visszaverték a kelő nap fényét.

Akkor Pitymalat, mondták az emberek.

Pitymalatty, nyomták meg az egyenruhások a tyét, és gumibotjaikat lengetve az álmos vasutasok felé indultak. Megjegyezgni: Pitymalaty, mondták, majd vidáman és hetykén ütlegelték a földre terített emberek veséjét. Szabvány szerint kifényesített bakancsaikkal, amelyeken megcsillant a felkelő nap fénye, nyomaték gyanánt bele is rúgtak egyesekbe. Vidám indulókat énekeltek közben, hogy tompítsák a fájdalmat.

Aztán jöttek a pékek, a vájárok, a virágárusok, az olvasztárok és a népi ellenőrök sorban. A fogvájógyár dolgozóinál fáradni kezdtek. A nulladik órára igyekvő kamaszok már csak pajeszhúzogatást kaptak. Meg elkérték az ellenőrző könyvüket, és bepecsételték az igazgatói megrovást, amelyet az igazgatók még aznap sietve aláírtak. De nem tiltották ki őket az ország minden középiskolájából.

Algonyulat, mondja megadón a férfi a nyelvszabályzat hatályos rendelkezése szellemében.

Nacsakazé, nyugtázza az egyenruhás. Hová, hová, esti harangzatot követően, kérdezi az érdeklődés látszatával.

Sétálok, mondja a férfi.

Sétálgok, javítja ki az egyenruhás a nyelvszabályzat szerint. Egy kis dombra lecsücsülgök, fűzi tovább a gondolatmenetét és mosolyog hozzá gyermekien.

Igen, sétál-gok kicsit.

Oszt közben spegulál-gunke, mondja az egyenruhás kérdő hangsúllyal, jelezve, hogy ez akár kérdés is lehetne.

Csak elgondolkodtam, mondja a férfi.

Hejes. De tudni akarjuk, hogy minis, mondja az egyenruhás.

Hogy mit szabad, válaszolja a férfi.

Azon nem kell gondolgodni. Asztat mi tuggyuk.

Áh, szóval azon.

Megismonnyuk, ha akarja, teszi hozzá az egyenruhás.

Értem, mondta a férfi. Nem akarja bonyolítani a beszélgetést. Szeretne minél hamarabb túl lenni rajta.

Már megis montuk. Ki van ragasztva a nyelvszabályzatba. Olvasguké rendszeresen, kérdezi. És a kérdés hangsúlyába a férfi okkal érzi bele a fenyegetést.

Épp azt olvastam, a legfrissebb nyelvszabályzat-rendeletet.

Hejes. Hát akko: Algonyulat, mondja az egyenruhás.

Algonyulat, siet válaszolni a férfi.

Merhogy ércsüngaszóbú, kiáltja az egyenruhás a férfi után. Nem fordul vissza, csak úgy elmenőben hátravetve mondja. A hátán fehér betűk világítanak: NYELVREND. A nap már alábukott a horizonton. Sötétedik. Az egyenruhás befordult a Szóőrség udvarára.

aZ eMLéKeZéS iS
FiKCió

Az emlékezés is fikció

Anyám alakját, aki sokáig meggyújtotta péntek estenként a sábeszgyertyát, fején kendő, kezével eltakarta a szemét, a Nincstelenekben igyekeztem olyannak megmutatni, amilyen bizonyos összefüggések felől, egész pontosan a regény összefüggései felől nézve volt. Persze ez csak az én szememen át volt ilyennek látható. De nem csak ilyen volt. Én is tudom, hogy nem teljes a kép.

Anyám apámat egyszerre fogadta el és tekintett rá gyanakvással. Mert anyám érdekes módon egyszerre volt filoszemita és antiszemita. Sajnálta azokat a zsidó kisfiúkat és kislányokat, akikkel Jánkon együtt játszott a Sikátorban, ahol együtt lakott a családjuk a falu népes zsidó közösségének gyerekeivel, de mégis gyanakvással tekintett a zsidókra, akikkel az apja, a horthysta altiszt hivatalból leereszkedéssel, majd lekezelően beszélt, mert noha Hirschék és Róthék rendes emberek voltak, de a zsidók nemzettestben betöltött szerepével kapcsolatos hivatalos ideológiát nagyapám sem vonta kétségbe. Így a háttérbe szorításuk, pontosabban a magyar elem érdekeinek védelmét és térfoglalásának jogosságát pillanatig sem vonta kétségbe. A tömeggyilkosság szégyenével, amiben ő is részt vett közvetve, nem tudott soha szembenézni. Kizárta a tudatából. Anyám azonban nem tehette, hiszen neki az öt-hat éves gyerekpajtásai eltűnésével kellett szembesülnie.

Azok a képek éltek az emlékezetében, amelyekben gyönyörű pajeszes fiúcskák és szénfekete szemű, okos lánykák tűzhalálát kellett magában hordoznia. De mégis, mindennek ellenére furcsa volt, hogy nem tudta végleg sohasem eldönteni, mit is gondoljon a zsidókról. Össze volt zavarodva, mint akkor és azóta szinte mindenki, aki a saját emlékezetét össze akarta békíteni a többiek szavaival és véleményével. Ez annál inkább így van azok esetében, mint anyáméban, akikben él a részvét és a lelkiismeret, de ki vannak téve azoknak a véleményeknek, amelyek folyton, éjjel-nappal azt sulykolják, hogy az igazság maga a hazugság, és a hazugság pedig szemenszedett igazság. A szavaknak nagy erejük van, mert csak a szavak által létezik az emlékezet folyamatossága, vagy épp szakadás áll be benne, amelyet a fikció ereje, nevezzük torzításnak, eltolásnak, behelyettesítésnek, elfedésnek, áthelyezésnek, bárminek, mégiscsak a kitalálás, a szavak által újrarendezett emlékezet helyére kerülő összefüggések jelentenek.

A zsidók gyűlölete nem múlt el a vidéki Magyarországon ’45 után, és a hallgatás indokolt is volt, hiszen a házak még álltak, de a második generáció már nem tudta, hogy azokból teljes családokat vittek el a megsemmisítő táborokba a csendőrök, ahol hamuvá égették őket. A csendőrök még éltek gyerekkoromban, láttam néhányat én is. Egész pontosan kettőt. Mindenki félt tőlük, pedig már semmiféle hatalmuk nem volt, és noha megalázott, mégis durva és kemény emberek benyomását keltették, akik gőggel viselték el ezt a helyzetet. De nem volt bennük megbánás.

Két példából persze igazságtalan általánosítani. A csendőrök hallgatása és elhallgattatása azonban az egész társadalom akaratát is megmutatta: nem beszélni erről a szégyenről, mert akkor nincs. A faluban a családok zárt ajtók mögött beszéltek az emlékezetről, suttogva a nők és italosan, hangosan a férfiak. Hogy mi történt a háborúban, a deportálás hogy ment végbe, a zsidók kifosztása, hová tűntek a javaik, a megalázásuk részletei, a kulákok megalázása, és így tovább. A családok emlékezete egészen más volt, mint az ország emlékezete. A családokban a lelkiismeret-furdalás vagy a faji gyűlölet hullámzott tovább, a lemondó keserűséggel, hogy hát ez van. Kussolni kell. Ki kell bírni. Meglapulni, mint szar a fűben.

Anyám egyszerre sajnálta az elégetett gyerekeket, akikkel nem játszhatott többé, és ugyanakkor nem tudta nem elhinni, hogy a zsidók valamiképpen bűnt követtek el, valamiben nagyon elvétették a dolgot. Mert az apját is szerette, aki Munkácson egy bujkáló zsidó családot [segített meg], akiket a katonái igazoltattak, és lebuktak a papírokkal, bezárták a laktanya fogdájába, amelyben azon az estén ő volt az ügyeletes parancsnok. Nagyapám többször elmesélte ezt a történetet, és azt hiszem, fikciót mesélt el nekünk. A zsidó házaspárt a katonák bevitték, rettegtek, akkor már a deportálások idején túl voltak. Nagyapámnak megesett rajtuk a szíve, mondta, és segíteni akart.

Ezt sosem éreztem igaznak, leginkább mindig azt gondoltam, hogy ezt apám miatt és miattam mondja el így, akik ott ültünk, hallgattunk, nekem égett a szégyentől a fülem, és azt gondoltam, hogy így szeretett volna cselekedni, de nem így volt. Ugyanis nagyapám egyszerre félt, mint mindenki, és már nem hitt a győzelemben, a zsidók ellen vívott totális háború igazságában. Azt mondta, hogy nyitva hagyta éjszakára a fogda ajtaját, amelyben a lebukott házaspárnak kellett megvárni a reggelt, amikor eljönnek értük a csendőrök. Ha éjszaka elszöknek, akkor a vérük – hogy ezzel az evangéliumi fordulattal éljek elbeszélésének ezen a pontján, amelyet ő nem mondott ki, de tudom, hogy gondolta – nem nagyapámon és az ő utódain fog majd számonkéretni az utolsó napon, hanem ők maguk lesznek érte felelősek, miként éltek a lehetőséggel, vagy azokon a gyilkosokon, a csendőrökön, akik mégis elkapják valahol őket, és a törvények értelmében belelövik őket az első árokba, hogy könnyebb legyen elkaparni őket. Nagyapám ezt a bűnt akarta utólag is lemosni magáról. Ezért mesélte el úgy, hogy nyitva hagyta a fogda ajtaját, kijátszva katonái éberségét, akiktől azért tartania kellett.

Nagyapám azonban, azt hiszem, hazudott, mert nem merte nyitva hagyni azt az ajtót. Annyi bizonyos, hogy nem merte egyértelműen jelezni nekik. Meglehet, hogy mégis erőt vett magán, az is lehet, hogy még talán valóban nyitva is hagyta azt az ajtót, de mivel nem árulta el, hanem eljátszotta, hogy bezárta az ajtót, nem adott tényleges lehetőséget a fogdában lévőknek. Akkor pedig csak fikciót mesélt nekünk, olyat, ami meg is történhetett volna, olyat, amilyennek kellett volna lennie a valóság helyett az eseménynek, de mindennek nincs mégsem jelentősége, mert a bűnt ez nem mossa le, és a vér mégiscsak ott volt rajta és az utódain, vagyis rajtunk. Nagyapám elmondta azonban a fikció erejével azt, hogy nem tudom, elmenekültek-e, eszükbe jutott-e megpróbálni kinyitni azt az ajtót, amelyről én egyszer sem hittem el neki, hogy valóban nyitva is hagyta, de ha még úgy is volt, akkor sem akarta tudni, hogy másnap a csendőrök elvitték-e őket vagy megmenekültek. Nagyapám másnap már nem volt ügyeletes, a részletek iránt nem érdeklődött. Elbeszélése azonban egyértelművé tette, hogy azok a szavak, amelyeket az Evangélium szerint a Jézus megfeszítését kívánó zsidók mondtak Pilátusnak, hogy feszítsd meg, vére rajtunk és utódainkon, ezt a bűnt a szavai ránk rakták. Bármi is történt, a fogdába zárt zsidó házaspár vére, amennyiben megölték őket, nagyapámon és az utódain van azóta is. Bár az Evangélium szövege ezen a ponton a kereszténység antijudaizmusát hagyományozza, és nyilván ebben az esetben is fikcióval van dolgunk, de nagyapám, aki ismerte a Bibliát, főként az Evangéliumot, azt is tudta, hogy a gazda két fia közül nem az volt az engedelmes fiú, aki az atya felszólítására, hogy menjen ki a szőlőbe, azt válaszolta, hogy hallom és engedelmeskedem, de mégse ment ki, hanem amelyik azt mondta, hogy menjen ki a testvérem, de aztán meggondolta magát, bűnbánatot gyakorolt, és mégiscsak kiment, hogy teljesítse atyja akaratát.

Magam is egy példázatot szerettem volna elmondani arról, hogy nincs emlékezetközösség, helyette fikciók vannak, hazugságok és önsajnálat, részvét és gyanakvás, mint nagyapám és anyám történetében. A családi emlékezetláncok pedig, akár hetedíziglen jelen lévő átkok és bűnök, csak a tisztulási rituálék által legyőzhetők: a bűn megvallása, az őszinte bánat és a bocsánatkérés és a megbocsátás kiérdemlése. Mindez közösségi cselekvés, mint minden vallási és társadalmi esemény. De mi magányosak vagyunk még mindig, vagyis hitetlenek.

Krupp József
Egy árnyképrajzoló körülírása

Borbély Szilárd kisprózáihoz

Ez a könyv átfogó képet kíván nyújtani Borbély Szilárd kisprózáiról. Tartalmazza a 2008-ban megjelent Árnyképrajzoló teljes anyagát, valamint négy ciklusba rendezve a szerző későbbi rövidprózáinak legjavát, melyek kötetbe gyűjtve itt jelennek meg először.

Az író első prózakötete, az Árnyképrajzoló két évvel a Halotti Pompa bővített kiadása után és öt évvel a Nincstelenek megjelenése előtt látott napvilágot. A jól ismert minta, hogy a költői pálya egy pontján felbukkannak a prózai írások is, Borbély Szilárd esetében csak megszorításokkal érvényes.

Először is azért, mert a szerző már munkásságának kezdetén a műfajok közötti határátlépésekről beszélt. 1992-ben, Történet címmel megjelent esszékötetének záródarabjában ezt írja: „Így keletkeztek a versekből kisprózák, kisprózákból esszék, esszékből újabb esszék, kisprózák, versek. A mondatok átszőtték egymást, és a műfajok is szabadon bántak határaikkal. A határokat persze nemcsak a műfajok szabták meg, hanem azok az évek és azok a dolgok is, amelyek közben körülvettek. Arra törekedtem, hogy saját magamat mondjam ki, és az írásokat erre próbáltam korlátozni. Magamról nem akartam beszélni; magamról hallgatva akartam kimondani magamat.”‍1 Ezeket a sorokat Borbély a datálás tanúsága szerint 1991-ben írta, mint meg is jegyzi, huszonhét éves korában, az Árnyképrajzoló megjelenésének idején pedig negyvenötödik életévében járt. Könyvészeti szempontból sajátos gyűjtemény a Történet, mert egy könyvben jelent meg A bábu arca című verseskötettel. De nem arról van szó, hogy a két mű egymás után következik: ennek a könyvnek nincs hátoldala, csak két előlapja, azaz ha megfordítjuk az esszékötetet, egy verseskötetet kezdhetünk olvasni. Mind e verseskötet Zártformák című, prózaverseket tartalmazó ciklusában, mind a Történetben találhatók olyan szövegek, amelyek joggal kaphatnának helyet a kisprózákat tartalmazó kötetben is. Hogy Borbélynál a műfajok – mint írja – szabadon bánnak a határaikkal, jól látszik a könyvtárgy anyagán. A Történetre jól illik az esszékötet meghatározás, és Borbély Szilárd talán éppen ezért nem látta el ezt a művét műfajjelölő alcímmel. Ugyanakkor a gyűjtemény címét úgy is olvashatnánk, mint értelmezési javaslatot: olvassuk úgy az esszéket, mint egy történetet.

Az Árnyképrajzoló műfaji helyzete bonyolultabb, és ez a második szempont, amelyet figyelembe kell venni, amikor arról beszélünk, hogyan jelenik meg a próza a költő pályáján. A könyv alcíme, a körülírások, nem kanonizált műfajt, hanem szemlélet- és alkotásmódot jelöl. Az Árnyképrajzoló „körülírásainak”, ahogy a kritika annak idején hangsúlyozta is, fontos vonása a műfajok közötti tapogatózás. A kötetet műfaji sokszínűség jellemzi: Az enyészpont és A birsalmasajt című szövegeket, amelyek a könyv élén állnak, esszének nevezhetjük, az ezeket követő tíz darabban különböző arányokban vannak jelen az epikus és a diszkurzív elemek, vagyis a történetmondás és egy-egy kérdés vagy jelenség esszéisztikus vagy éppen szociografikus jellegű feldolgozása. A cselekmény alakítása szempontjából is nagy különbség van a novellisztikus darabok és a lazább szerkesztésű szövegek között.‍2 Az előbbi csoportba jellemzően az énelbeszélő fiatal- és felnőttkorában játszódó írások tartoznak (A csótányirtó, Móriczka és a portás, Egy InterCityn, Feljegyzések az irodalomról), utóbbiba a gyerekkort és a családi-szociális hátteret középpontba állító darabok (A Göncz az egy strici, Gyerekkor falun, A kastélykönyvtár parkja). A bolgár kalauz című elbeszélés szerveződését az intertextuális rétegzettség határozza meg. A kötet címadó írásában jut el Borbély a legmesszebbre a fikciós széppróza irányában, ezt a szöveget, ahogy több cselekményszálat is elindít benne, regényrészletnek is érzékelhetjük. A könyv egyik központi darabja az Egy bűntény mellékszálai. Ez az írás ahhoz a rablógyilkossághoz kapcsolódik, melyben a szerző édesanyja életét vesztette, édesapja pedig egész hátralévő életében szenvedett a testi és lelki gyötrelmek következményeitől… … …

A szövegek első
megjelenésének helye

Az enyészpont

Jelenlegi tudásunk szerint az Árnyképrajzoló című kötetben jelent meg először.

A birsalmasajt

Kafka, 2005/15. „Birsről a magyart” címen. A Goethe Intézet által kiadott Kafka. Zeitschrift für Mitteleuropa folyóirat párhuzamosan jelent meg különböző nyelveken. Az esszé szerepelt a lapszám német kiadásában is.

A Göncz az egy strici

Élet és Irodalom, 2007. augusztus 31. Ismeretlen katona. Írók katonatörténetei. Szerk. Kukorelly Endre. Szoba Kiadó, Miskolc, 2007.

A csótányirtó

Élet és Irodalom, 2001. augusztus 10.

Móriczka és a portás

Jelenlegi tudásunk szerint az Árnyképrajzoló című kötetben jelent meg először.

Egy InterCityn

Élet és Irodalom, 2006. február 3. „Utazgatok a MÁV-val” címen.

Feljegyzések az irodalomról

2000, 2000/12. „Feljegyzések irodalmi életemről” címen.

Egy bűntény mellékszálai

Élet és Irodalom, 2007. december 21. Másik változata megjelent Borbély Egy gyilkosság mellékszálai című kötetében, Vigilia, Budapest, 2008.

Gyerekkor falun

Ex Symposion, 2003/42–43, „Falufónia” szám. „Gyerekkor falun, a hatvanas években (Naplójegyzetek)” címen.

A kastélykönyvtár parkja

Parnasszus, 2007/2, „Nagy László redivivus” összeállítás. „József Attila lovasszobra” címen.

A bolgár kalauz

Haemus (a Bolgár Országos Önkormányzat folyóirata), 2001/4, magyar és bolgár nyelven. Megjelent A bolgár kalauz című kétnyelvű antológiában. Pro Schola Bulgarica Alapítvány, Budapest, 2003. (Vö. Bedecs László: „Jegyeket, bérleteket…! A bolgár kalauz újraértelmezései”, Haemus, 2011/2, 29–41.) Megjelent a Magyar Lettre Internationale 2001. téli, 43. számában is.

Árnyképrajzoló

Jelenlegi tudásunk szerint az Árnyképrajzoló című kötetben jelent meg először.

[P. emlékezete]

A tizenhárom írás az Élet és Irodalom „Tárcatár” rovatában jelent meg 2008-ban a rovat ritmusa szerint.

Fáj

Bárka online, 2011. szeptember 10.

Kávéfőz

A szöveget Borbély 2012 nyarán írta, és felolvasta a Szépírók Társaságának Fesztiválján, 2013 tavaszán a Petőfi Irodalmi Múzeumban. Az erről készült felvétel megtekinthető a videotorium.hu oldalon. Nyomtatásban jelenlegi tudásunk szerint itt jelenik meg először.

Végignéz

Jelenkor, 2012/9.

Kalapácsbánt

Beszélő, 2012/1.

Anyaszeret

Élet és Irodalom, 2012. január 27.

Nembizalmasgod

Élet és Irodalom, 2012. április 27.

A kátrány

Irodalmi Szemle, 2013/7, „Cigány utak” összeállítás.

Pofadbefog

Beszélő, 2012/1.

Patkányirt

Kalligram, 2012/6.

Az emlékezés is fikció

Szombat, 2014/4, „Emlékezetközösség” sorozat.

Egy elveszett nyelv

Élet és Irodalom, 2013. július 5.

Az árvaság

Kalligram, 2023/10. A „Literarisches Colloquium Berlin, Wannsee, 2009. november 8.” keltezésű kéziratot Száz Pál rendezte sajtó alá.

Az emberanyag

Jelenlegi tudásunk szerint kötetünkben jelenik meg először. Keletkezéséről lásd az utószót.

A rendszer, ahogy változik

Alföld, 2010/3. A Debreceni Irodalmi Napok keretében 2009. november 5-én „Irodalom és informatika” címmel tartott tanácskozás szerkesztett szövegei. Hibaigazítás a 2010/4. számban.

Dogville-ban

Litera.hu, 2013. augusztus 6. A Vörös Postakocsi folyóirat netnaplója.

Május 26.

Litera.hu, 2006. szeptember 28., „Az írástudók felelőssége” sorozat.

Jegyzetek

Krupp József: Egy árnyképrajzoló körülírása

1 Borbély Szilárd: „A történet”, in Uő: Történet. Széphalom Könyvműhely, Budapest, 1992, 87–95, itt 91. A kötetben két A történet című esszé is szerepel (a kötetcímtől eltérően névelővel), az egyik 1988-ból, a másik 1991-ből (utóbbit Borbély ellátta az „1987. november – 1991. április” keltezéssel is).

2 Angyalosi Gergely novelláknak nevezi az Árnyképrajzolóban olvasható szövegeket, ugyanakkor az Egy bűntény mellékszálait így említi: „amelyet szívem szerint nem novellának, hanem inkább beszámolónak neveznék”. Angyalosi Gergely: „Az »átlépés« poétikája. Jegyzetek Borbély Szilárd novellisztikájáról”, Studia Litteraria, 2016/1–2, 192–200, itt 196.

Tartalom

Árnyképrajzoló

Az enyészpont

A birsalmasajt

A Göncz az egy strici

A csótányirtó

Móriczka és a portás

Egy Intercityn

Feljegyzések az irodalomról

Egy bűntény mellékszálai

Gyerekkor falun

A kastélykönyvtár parkja

A bolgár kalauz

Árnyképrajzoló

[P. emlékezete]

A Rogendorff kisasszonyok

Neidl hamisítványa

Tischbein a hídon

Rubendunst kapitány tézisei

Bischofsbad névtelen vendégei

Schöngeist kertjének magvai

Miller Fanny férje

Professzor Kiesewetter bódéja

Óh, Theodor, Theodorom

A Weißer Wolf fogadóban

Dittelmáyerné dús keblei

A Pschérer kompaktornál

Lormiller fogalmazó

Végignéz

Fáj

Kávéfőz

Végignéz

Kalapácsbánt

Anyaszeret

Alkonyulat

Nembizalmasgod

A kátrány

Pofadbefog

Patkányirt

Az emlékezés is fikció

Az emlékezés is fikció

Egy elveszett nyelv

Az árvaság

Az emberanyag

A rendszer, ahogy változik

Dogville-ban

Május 26.

Krupp József: Egy árnyképrajzoló körülírása

A szövegek első megjelenésének helye

Jelenkor
facebook.com/JelenkorKiado
jelenkor.libricsoport.hu

Felelős kiadó Nagy Boglárka
A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje
Felelős szerkesztő Nagy Boglárka
Olvasószerkesztő Ruttkay Helga
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi
A borítót Tillai Tamás sorozattervének felhasználásával
készítette Szalkai Diána

Elektronikus verzió:
eKönyv Magyarország Kft.
Elektronikus könyv Nagy Lajos
www.ekonyv.hu

ISBN 978 963 518 183 4

Felhasznált betűtípus
Noto Sans & Serif – SIL OFL