Susan Mallery

Álmaim karácsonya

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Susan Mallery, Inc., 2022 – Vinton Kiadó Kft., 2025

A mű eredeti címe: Home Sweet Christmas

Harlequin MIRA

Magyarra fordította: Bakay Dóra

ISBN 978-615-108-076-4

- Borítókép: Shutterstock

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2025

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Telefon: +36-30-300-9899; e-mail-cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat: www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

1

– Gyönyörűek a fogai, Camryn. Gyerekkorában fogszabályzót hordott?

Camryn Neff emlékeztette magát, hogy egyrészt a vele szemben ülő nő gazdag potenciális ügyfél, másrészt az anyukája arra nevelte, hogy legyen udvarias az idősebbekkel. Ennek ellenére majdnem leesett a székéről a furcsa kérdés hallatán.

– Nem. Egyszerűen így nőttek.

Hm, ez nem hangzott valami jól, bár őszintén szólva nem sok tapasztalata volt a fogászati jellegű beszédtémákban.

Újra az iménti társalgásra összpontosított. Nem mintha tudta volna, miért akart találkozni vele Helen Crane, a Wishing Tree cég vezetője és egyben a rendkívül impozáns Crane-hotelbirodalom egyedüli tulajdonosa. A meghívás egy kézzel írott levél formájában érkezett, amelyben meghívták a Szürke Farkas tónál lévő hatalmas birtokra, ma két órára.

Szóval most Camryn itt ült az elegáns kosztümjében, amely már több mint egy éve a szekrényében pihent. A Wishing Tree cégnél és az ő korábbi chicagói munkahelyén alkalmazott öltözködési szabályok meglehetősen különbözőek voltak. Bár meg kell hagyni, jó móka volt leporolni a szép csizmát és a selyemblúzt, valamint felfedezni, hogy a szoknya még mindig jól áll neki…

Immár készen állt arra, hogy rátérjen a meghívás lényegére.

– Miben segíthetek, Mrs. Crane? – kérdezte.

– Helen.

Camryn elmosolyodott.

– Helen. Szívesen leszek házigazdája egy jó kis ajándékcsomagoló partinak, akár itt, akár a boltban. Vagy ha jobban szeretné, beszerzem az összes karácsonyi ajándékát, és becsomagolom őket.

Futólag körbepillantott a nagy belmagasságú szalonban. Hatalmas kandalló, gipszstukkók, tóra nyíló panoráma, amely a hatvancentis hó ellenére is igazán lenyűgöző volt. És bár több vázában is szép őszi virágok pompáztak, a karácsonynak nyomát sem lehetett látni a díszítésben a hálaadás előtti héten. Az ünnepi díszek majd csak a követő pénteken jelennek meg.

– Van néhány mintám az egyedi csomagolópapírokhoz – mondta, és elővett egy készletet a bőrtáskájából. – A mintákat és a színeket össze lehet hangolni az ünnepi dekorációval. A szépen becsomagolt dobozok a fa alatt szintén elegáns kellékek.

– Maga nagyon alapos – jegyezte meg Helen. – Lenyűgöző. – Felírt valamit jegyzettömbjébe. – Házas, kedvesem?

– Tessék? – Camryn a csomagolópapír-mintákat szorongatta. – Nem.

Helen bólintott.

– Az édesanyja tavaly hunyt el, ugye?

Camryn szíve elnehezült.

– Igen. Október végén.

– Emlékszem rá. Kedves asszony volt. Ön és a testvérei biztos nagyon megszenvedték.

Ez sajnos igaz, gondolta Camryn komoran, és eszébe jutott, hogy a veszteség mennyire romba döntötte az életét. Néhány hét leforgása alatt gondtalan, boldog, fiatal, vezető beosztású chicagói alkalmazottból az ikertestvérei egyedüli gyámjává vált, miközben azzal is foglalkoznia kellett, hogy a Wrap Around the Clockot, a családi vállalkozást – amely mindenféle csomagolással foglalkozott – megpróbálja megmenteni. Az anyja halála utáni első néhány hónap csak homályosan rémlett neki. Alig emlékezett valamire a tavalyi ünnepekből, kivéve a vigasztalan szomorúságot.

– Idén sokkal boldogabb lesz a karácsonyuk – jelentette ki határozottan Helen. – Victoria és Lily jól érzi magát az iskolában. Persze még mindig hiányzik nekik az édesanyjuk, de boldog, egészséges fiatal lányok. – Az asszony elmosolyodott. – Tudom, hogy a tinédzserkor nehéz, de bevallom, Jake-kel nagyon élveztem.

Camryn összeráncolta a homlokát.

– Honnan tud az ikrekről? – kérdezte.

Helen mosolya nem halványult el.

– Ez Wishing Tree, kedvesem. Mindenki többet tud, mint gondolnánk. Most biztosan csodálkozik, miért hívtam át ma délutánra.

– Hogy a csomagolópapírokról beszélgessünk? – Camryn már akkor, amikor kimondta, ösztönösen tudta, hogy nem ez az igazi ok.

Helen Crane közel járt a hatvanhoz, tökéletes testtartása és rövid sötét haja volt. A tekintete barátságos, a ruhája elegáns. Úgy nézett ki, mint akinek mindig minden kívánsága teljesül, és hozzászokott, hogy megkapja, amit akar.

– Persze, és a megfelelő csomagolásról is majd ön gondoskodik – mondta Helen könnyedén. – És nagyon tetszik az ötlete, hogy egyedi papírral díszítsük a karácsonyfa alatti díszdobozokat. Megkérem a dekoratőrömet, hogy vegye fel a kapcsolatot magával, és egyeztessék a dizájnt. De valójában azért hívtam ide, hogy Jake-ről beszéljünk.

Camrynnek kicsit nehezére esett lépést tartania a hölggyel. A csomagolóanyagok és az egyedi papír megrendelése remek hír volt, de miért akar Helen a fiáról beszélgetni vele?

Camryn tudta, kicsoda Jake – hisz mindenki tudta a városban. A Crane-féle hotellánc jóképű, sikeres leendő örököse. Annak idején ő volt a gimnáziumi focicsapat kapitánya, és a Stanfordra járt. Miután a kisebb Crane-szállodákban kitanulta az üzletet, visszatért Wishing Tree-be, és a legnagyobb, legfényűzőbb üdülőszálloda igazgatójává léptették elő.

Gyerekkorukban sosem jártak ugyanabba a társaságba, részben azért, mert Camryn néhány évvel fiatalabb volt nála. Zöldfülű elsős volt, míg Jake népszerű végzős. Az egyetlen létező kapcsolatát Jake-kel az a tény jelentette, hogy a fiú egyszer eljegyezte az ő barátnőjét, Reggie-t.

Helen halkan felsóhajtott.

– Arra a következtetésre jutottam, hogy Jake, ha rajta múlik, sohasem fog unokákkal megajándékozni. Másfél évvel ezelőtt elvesztettem a férjemet, és nagyon nehéz időszak áll mögöttem. Itt az ideje, hogy a fiam végre találjon valakit, megházasodjon, és megszülessenek az unokák, akikre vágyom.

Nos, ez az egész beszélgetés a fogszabályzóval és Jake-kel egészen furcsa irányt vett, gondolta Camryn, és nem tudta, hogy nevessen-e, vagy inkább sajnálja Jake-et. Helen befolyásos asszony volt, és Camryn nem akart keresztbe tenni neki.

– Nem tudom, mi közöm nekem ehhez – vetette fel óvatosan.

Helen megkocogtatta a jegyzettömbjét.

– Kitaláltam egy tervet. „Jake menyasszonya” projektnek neveztem el. Feleséget akarok találni a fiamnak, és maga a legígéretesebb jelölt.

Camryn nem egészen értette, amit hallott. A szavak jelentését persze ismerte, ahogy azt is, mit akar velük mondani Helen. De így együtt mindez annyira különös volt, hogy nem tudta hova tenni.

– Bocsánat, nem értem…

– Maga szép és okos. Jól vezeti a Wrap Around the Clockot. Gondoskodó is, hiszen látszik, mennyire szereti a testvéreit. – Helen ismét elmosolyodott. – Bevallom, tetszik a gondolat, hogy az ikrek bekerülnek a családba, szóval ez is pluszpont. Vannak persze más jelöltek is, de maga mindenképpen a lista élén áll. Már csak a nőgyógyászától kellene egy megerősítés, hogy nincs gond a termékenységével, és aztán máris folytathatjuk a szervezést, hogy maga és Jake egymásba szeressenek.

– Tudni akarja, hogy teherbe eshetek-e?

Camryn visszarakta a mintákat a táskájába, és kihúzta magát ültében.

– Mrs. Crane, nem tudom, hogy ön szerint melyik században élünk, de nem folytatom ezt a beszélgetést. A termékenységemhez semmi köze! Ahogy a szerelmi életemhez sincs. Ha tényleg ez a terve, akkor azt javaslom, gondolja át! És ha már itt tartunk, inkább a saját orvosával kellene időpontot egyeztetnie, mert valami nincs rendben önnel.

Helen meglepően közömbösnek tűnt.

– Igaza van, Camryn. Bocsánatot kérek. A termékenység említése kissé túlzás volt. Maga az első jelölt, akivel beszéltem, úgyhogy még nem sikerült kidolgoznom a megfelelő kommunikációt. – Megint írt valamit a jegyzettömbjébe. – Nem hozom fel ezt többé. De ami a többit illeti, komolyan kíváncsi vagyok, mit gondol róla.

Camryn hátradőlt a székén.

– Ne tegye! A beavatkozás a fia életébe egy dolog, de maga valóságos kampányról beszél, hogy menyasszonyt találjon neki. Nem, ez egyszerűen képtelenség! Valószínűleg csak felbosszantaná vele Jake-et, és az a nő, aki ilyesmiben részt vesz, nem való a családjába.

Helen lassan bólintott.

– Érdekes szempont. Pedig olyan könnyűnek tűnik azokban a valóságshow-kban!

– Ezekben a műsorokban semmi sem valódi. A kapcsolatok sem tartósak. Jake pedig bizonyára találni fog valakit, csak adjon neki időt!

– Két évet adtam. És én sem leszek fiatalabb, tudja… – Az asszony arckifejezése vágyakozóvá vált. – Mielőbb unokákat szeretnék.

– Kérdezzen rá egy nehéz napon, és megkaphatja az ikreket!

Helen felnevetett.

– Bárcsak igaz lenne! – A mosolya most elhalványult. – Ismeri a fiamat?

– Nem igazán.

– Kezdhetnénk talán egy kávézással.

Camryn felsóhajtott.

– Helen, most komolyan! Ez nem fog működni. Hadd keressen magának a fia egy hozzáillő lányt!

– Nem fog. Épp ez a probléma… Rendben, már látom, nem tudom meggyőzni, hogy részt vegyen a projektemben, de értékelem a rám szánt idejét. – Az asszony felállt. – Komolyan gondoltam, amit a csomagolásról mondtam. Elintézem, hogy az összes ajándékomat a maga üzletébe szállítsák. A karácsonyi dekoratőröm pedig majd jelentkezik az egyedi papírral kapcsolatban.

– A karácsonyi dekoratőr különbözik a szokásos dekoratőrtől? – Camryn száján kicsúszott a kérdés, mielőtt visszaszívhatta volna.

Helen kuncogott.

– Igen. A szokásos dekoratőröm igencsak temperamentumos, és elborzadt a hagyományainktól meg a díszeinktől. Néhány éve közvetlenül karácsony előtt jött el hozzánk, és majdnem elájult, amikor meglátta a fát a szalonban. – Helen közelebb hajolt, és a hangja összeesküvő suttogássá vált. – Az összes dísz rajta volt, amit Jake valaha készített nekem, amikor kicsi volt. Gipsz kézlenyomatok, jégkrémpálcikákból készült csillagok… A kedvencem egy tonhalkonzerv doboza, amelybe egy apró Jézuskát dugott, jászollal együtt. Vannak benne szalmadarabok és egy betlehemi csillag is. – Mindkét kezét a szívére szorította. – Könnyek szöknek a szemembe, ha csak rágondolok!

Jézuska egy tonhalkonzervben?

Helen bizony furcsa nő.

Camryn felvette a táskáját, felállt, és követte a háziasszonyt a bejárati ajtóhoz. Helen kinyitotta előtte, majd ránézett.

– Biztos benne, hogy nem vesz részt a „Jake menyasszonya” projektben?

– Tökéletesen. – Camryn határozott hangot ütött meg, nehogy félreértés legyen.

– Kár, de tisztelem az őszinteségét.

Camryn a terepjárójához sétált, és a hátsó ülésre tette a táskáját. Amint a volán mögé ült, még rápillantott a háromszintes házra, amely magasan és büszkén emelkedett ki a hó meg a szürke égbolt hátteréből.

A gazdagok tényleg furák, gondolta magában, miközben körbegurult a felhajtón, és elindult a főút felé. Nagyon is furák…

Balra fordult a North Ribbon Roadra. Amikor elérte a Cypress Highwayt, jobbra akart kanyarodni – ez volt a legrövidebb út vissza a városba –, az utolsó pillanatban azonban mégis inkább egyenesen ment tovább. Észak felé haladva azt mondogatta magában, hogy ez nem az ő dolga.

Talán Jake tud az anyja terveiről, és támogatja őket.

Oké, ez azért mégsem valószínű, gondolta, miközben elhaladt a bevásárlóközpont mellett, majd ráfordult a Red Cedar Highwayre, és elindult felfelé a hegyre. Jake-et talán nem ismeri túl jól, de Reggie hónapokig járt vele. Az ő kedves kis barátnője soha nem járt volna egy bunkóval. Tehát Jake-nek átlagos fickónak kell lennie, és az átlagos fickók nem hagyják, hogy az anyjuk keressen nekik feleséget.

Emellett kételkedett benne, hogy Jake-nek szüksége lenne segítségre ezen a téren. Magas volt, jóképű, és nagyon sportos. Többször is figyelte őt, amint a boltja előtt kocogott, és bevallotta magának, hogy élvezte a látványt. Ráadásul a pasi gazdag. Az ilyen férfiaknak nincs szükségük segítségre a randizás terén.

Megpillantotta a helységnévtáblát. Lelassított, aztán felsóhajtott, miközben a parkolóba hajtott. Talán hibát követ el, de semmiképp sem teheti meg, hogy ne mondja el Jake-nek, mi történt az imént. Úgy érezte volna, mintha nem figyelmeztetne valakit, akinek vécépapír ragadt a cipőjére.

Tudta, hogy sort kell kerítenie erre, de rövid beszélgetés lesz. Ha Jake-et nem érdekli a dolog, akkor neki sem fog fájni miatta a feje, és csendben távozik. Ha a férfi elborzad – és ő erre számított –, akkor megtette a heti jócselekedetét, és azzal kész. Bármi lesz is a vége, helyesen cselekszik, ami azt jelenti, hogy nyugodtan alhat éjjel. Néha ez a legtöbb, amit az ember tehet.

Jake Crane az irodája ablaka előtt ült, és a hegyet nézte. Csendes idő volt, de az ég szürke. Körülbelül hat centi friss hó hullott az éjszaka folyamán.

A kétórás megbeszélést a jövő hétre halasztották, és a nap csak két és fél óra múlva megy le. Semmi akadálya, hogy fogja a felszerelését, egy órát snowboardozzon, majd később visszatérjen az irodába, és befejezze a munkát. Ennek az állásnak az egyik előnye az volt, hogy ő osztotta be a munkaidejét. Csakhogy most nem akart snowboardozni.

Imádta a sportot, a száguldást, az egyensúlyozást, a hegyek látványát. Élvezte a hideget, a tél hangjait, a siker érzését, amikor végigsiklott egy nehéz pályán. Élvezte, hogy a szabadban tartózkodhat. Csak nem egyedül…

Akadtak persze barátai, akiket felhívhatott volna. Dylannek olyan munkája volt, hogy ő is el tudott szabadulni, ha akart, és később bepótolhatta a kieső időt. És Dylan mindig készen állt a snowboardozásra. Csakhogy Jake nem ilyen társaságra vágyott. Hiányzott egy nő az életéből. Már egy ideje kerülgette az igazságot. Tekintettel a katasztrofális szerelmi előéletére, megesküdött, hogy nem fog belekeveredni semmi komolyba. Az egyetlen módja, hogy ne csessze el mások életét, ha nem keveredik romantikus kapcsolatokba. Egyszerű és észszerű megoldás. Amivel azonban nem számolt, az a magányosság.

A szex ügyét könnyű volt megoldani. Elmehetett Seattle-be vagy Portlandbe, találkozhatott valakivel, eltölthetett vele egy remek hétvégét, aztán hazajöhetett. Semmi elkötelezettség, semmi kockázat vagy összetört szív, semmi félreértés. Sajnos azonban rájött, hogy nem élvezi az ilyen típusú kapcsolatokat. Többre vágyott. Meg akart ismerni valakit, és azt akarta, hogy az a másik is megismerje őt. Közös élményeket akart, sok nevetést, és ami a legrosszabb: elköteleződést.

Másoknak ez könnyen ment. De ha ő megpróbálná, biztosan elszúrná.

Nem akart olyan lenni, mint az apja, ezért meg sem próbálta. Az nem az ő stílusa – és ezzel ott volt, ahonnan elindult. Csak bámult a hegyre, és fogalma sem volt, mit kezdjen az életével.

Ekkor megszólalt az asztalán lévő telefon.

– Jake, egy bizonyos Camryn Neff szeretne beszélni veled. Nincs időpontja, de azt mondja, személyes dologról van szó.

Camryn Neff? Wishing Tree üzleti köre elég kicsi ahhoz, hogy tudja, ki ez a nő. A Wrap Around the Clock tulajdonosa – azé az üzleté, amely csomagolópapírokat árul, és ajándékokat csomagol be az emberek helyett. A szálloda személyzete oda irányította a vendégeket, ha azt akarták, hogy a megvásárolt ajándéktárgyaikat szépen becsomagolják, elküldjék a barátaiknak vagy a családjuknak, vagy egyszerűen csak hazaszállítsák őket.

Elég jól ismerte Camrynt ahhoz, hogy köszönjön neki egy üzleti megbeszélésen, de semmi több. Úgy emlékezett, hogy a lánynak vannak fiatalabb testvérei is.

Megnyomott egy gombot a telefonján.

– Mindjárt megyek.

Átballagott a tágas irodán, és kilépett az előtérbe. Camryn – egy vonzó, vörös hajú nő nagy barna szemmel – Margie íróasztala mellett állt.

Wishing Tree laza hely volt, ezért meglepte, hogy a lány drágának tűnő kosztümöt és háromcentis sarkú bőrcsizmát visel. A testtartása merev volt, az arckifejezése már-már védekező. Camryn nem azért ugrott be, hogy csomagolópapírt adjon el, gondolta Jake, és azon tűnődött, mi baj történhetett, és neki mi köze hozzá.

– Helló, Camryn! – mondta könnyedén.

– Jake! – A lány magára kényszerített egy mosolyt. – Köszönöm, hogy azonnal fogadtál. Nem voltam biztos benne, hogy eljöjjek-e hozzád, de képtelen lettem volna hallgatni, és… – Összepréselte az ajkait. – Bemehetnénk az irodádba?

– Természetesen. – Jake intett neki, hogy menjen előre, majd követte. A sarokgarnitúra felé mutatott, ahol a kanapé és a fotelok oldottabb hangulatot biztosítottak. – Kérsz valamit inni? – kérdezte. – Kávét? Vizet? Egy bourbont?

Az utóbbi említésével sikerült mosolyt csalnia Camryn arcára.

– Bárcsak megtehetném, de még túl korán van. Ráadásul nem vagyok az a bourbonös fajta. Nem az én világom.

– Jó kis vodkaválasztékunk is van a bárban.

Camryn kuncogott, és láthatóan ellazult.

– Csábító, de köszönöm, nem.

Jake helyet foglalt a kanapén. Közelebb hajolt, és megkérdezte:

– Miben segíthetek?

A lány teste megfeszült, és a mosolya elhalványult. Keresztbe vetette, majd ismét letette a földre a lábát.

– Nos, el akarok mondani valamit. Igazából nem az én dolgom, de… – Szünetet tartott, és pillantása találkozott a férfi tekintetével. – Mármint az lett volna, ha igent mondok, de nem tettem. Ezt szeretném előre tisztázni.

– Kérlek, félre ne érts, de eddig semmi érdemlegeset nem árultál el! – Jake elmosolyodott. – Kivéve… hogy nem szereted a bourbont.

– Tudom. Sajnálom. Próbálom megfogalmazni… Csak olyan nehéz…

Jake nyugodt fickónak tartotta magát, aki bármilyen konfliktust képes kezelni, de ez a lány itt szemmel láthatóan kellemetlenül érezte magát. Vajon mit akar mondani? Azt biztosan nem, hogy terhes – soha nem randiztak, nemhogy lefeküdtek volna egymással. Jake abban is kételkedett, hogy pénzre lenne szüksége. Az üzlete sikeres, de ha mégis kölcsönre volna szüksége, miért hozzá fordulna? Bár sok a közös ismerősük, soha nem lógtak együtt, így az is valószínűtlennek tűnt, hogy egy barátjukkal történt valami.

– Ma találkoztam az anyukáddal.

Jake elfojtott egy nyögést. Ez a szó mindig bajt jelentett, leginkább neki.

Egybekapcsolódott a tekintetük, és a lány barna szeme együttérzéssel és aggodalommal telt meg.

– Meghívott a házába. Nem tudtam, miért, de reméltem, hogy egyedi csomagolópapírt vesz tőlem. Szinte bármit megtervezhetünk és kinyomtathatunk. Sőt van néhány ötletem egyedi levélpapírra is a hotel számára. Játszottam egy kicsit a logóval, és…

– Camryn?

A lány pislogott.

– Igen?

– Az anyámról akartál beszélni.

– Ó, persze! – A nő nyelt egyet, és elszántan Jake-re nézett. – Feleséget akar keresni neked. Van egy terve. „Jake menyasszonya” projektnek nevezte el. Meghallgatást tart a potenciális jelölteknek. Úgy tűnik, nem akarja megvárni, amíg te találsz valakit.

Jake felpattant, de aztán nem tudta, mit tegyen. Fusson el? Kezdjen kiabálni? Az anyja mindig is nyomulós volt, de ez még tőle is sok. „Jake menyasszonya” projekt? Most komolyan?

– Unokákat akar – tette hozzá Camryn segítőkészen.

A férfi visszahanyatlott a kanapéra, és ellenállt a késztetésnek, hogy az arcát a tenyerébe temesse.

– Kezdi elveszíteni a józan eszét.

– Nem hiszem. Világosan érvelt, és higgadt maradt. Csak nem voltam biztos benne, hogy te tudsz-e erről.

Jake rábámult.

– Nem tudtam róla.

– Igen, látom az arcodon.

– Rémület és gyilkos düh?

A lány elmosolyodott.

– Nem vagy dühös. Talán inkább rezignált. Szereted az anyádat, ezért nem vagy mérges rá. De persze értem, hogy ez így nincs rendben.

Jake hátradőlt a kanapén.

– Feleséget akar nekem keresni, Camryn! Azt hiszem, nem szabad alábecsülnöm a veszélyt.

Halkan káromkodott, amikor rájött, fogalma sincs, mit legyen a probléma megoldása. Azt mondani az anyjának, hogy hagyjon fel ezzel, nem kecsegtetne több eredménnyel, mint ha felnézne az égre, és megpróbálná elkergetni a fellegeket. A szóváltásaik általában hiábavalóak voltak.

– Elküldöm Balira. Élvezi a trópusi időjárást. Veszek neki egy szép lakást, és ellátom személyzettel. Elkezdhetne festeni, mint az a híres festő… – Szünetet tartott. – Hogy is hívják? Ó, Paul Gauguin! De az Tahitin volt, nem Balin. Ami nem baj, mert mindkettő gyönyörű az évnek ebben a szakában.

– Miből gondolod, hogy beleegyezne? – kérdezte Camryn. – Úgy tűnik, az anyádat nagyon érdekli a magánéleted.

– Átverhetném valamivel. Csapdába csalhatnám… – Azt mondhatná neki, hogy megszöktetett egy lányt, és azt akarja, hogy Helen ott legyen vele az esküvőn. Aztán bezárná a frissen vásárolt lakásba, és… Camrynre nézett. – Miért mondta el neked mindezt?

A lány lehajtotta a fejét, de Jake még látta, hogy kissé elpirul.

– Úgy gondolta, hogy megfelelő jelölt lennék.

Jake nem sejtette, hogy a helyzet rosszabbra is fordulhat, pedig gondolhatott volna rá. Ha Helen Crane-ről volt szó, ez mindig is benne volt a pakliban.

– Anyám meghívott a házába, hogy megbeszéljétek az esetleges házasságunkat?

Camryn lassan bólintott.

– Bár azt mondta, szerinte előbb el kellene kezdenünk randizni, hogy megismerkedjünk egymással.

– Te még véded őt?

– Nem, csak olyan meggyőző volt, és ha így beszélgetünk erről, úgy hangzik…

– Felháborítóan? Képtelenül?

– Egy kicsit. Megértem, hogy feldúlt vagy. Valójában azt akarta, hogy bizonyítsam a termékenységemet, és ettől betelt a pohár.

– Bizonyítékot kért? – Jake újra felállt, de aztán rájött, hogy nincs hová mennie. – Sajnálom ezt az egészet – mondta mereven. – Hogy beleszólt az életedbe, és belerángatott az őrült tervébe. Majd elsimítom a dolgot.

Valahogyan le kell őt állítania, mielőtt túl messzire menne!

Camryn felállt.

– Vannak más jelöltek is. Nem tudom, kik azok, de említette. Néhányuknak talán gyereke is van. Azt mondta, hogy a húgaim pluszpontot jelentenek, mert olyan, mintha azonnal az ölébe hullanának az unokák.

A férfi elfojtott egy nyögést.

Más jelöltek? Gyanútlan nők, akiket az anyja meg akar győzni?

Camryn ránézett a férfira.

– Helen magányos, Jake. Alig két éve vesztette el a férjét, és egyedül van abban a hatalmas házban. Tudom, hogy vannak barátai, és van saját élete, de ez nem olyan, mintha a férje ott lenne vele. Unokákra vágyik, ami az ő korában elég gyakori. – Széttárta a kezét. – Nem védeni akarom, csak megértem, miért csinálja, és ha belegondolsz, ez tulajdonképpen nagyon aranyos.

– Akkor talán hagyjuk, hogy keressen neked férjet! Majd meglátjuk, hogy akkor milyen aranyosnak találod.

Camryn felnevetett.

– Igaz. Mindenesetre azt akartam, hogy tudd.

– Nagyra értékelem, hogy idejöttél és figyelmeztettél. Tartozom neked.

A lány szeme felcsillant.

– Tényleg? Hozhatok neked néhány egyedi csomagolópapír-mintát. Jól mutatnának a tucatnyi fa alatt, amiket fel fogtok állítani a szállodában.

– Persze. Kérj időpontot Margie-tól, és hozd el őket! Támogatjuk a helyi vállalkozókat, hacsak lehet.

– Akkor hamarosan újra találkozunk, és nálam lesznek a minták.

– Már alig várom.

Jake kikísérte a lányt az irodájából. Miután Camryn távozott, kikapcsolta a számítógépét, felkapta a kabátját, majd az ajtó felé indult. Odakint megállt az asszisztense íróasztala mellett.

– Pár órát távol leszek. Küldjön sms-t, ha vészhelyzet van. Egyébként négy körül érek vissza.

Margie, a barna hajú negyvenes – három tizenéves fiúval és egy férjjel, aki imádta őt – elkomorult.

– Jól vagy, főnök? Úgy nézel ki… nem is tudom… stresszesnek tűnsz.

– Jól vagyok – hazudta Jake. – Csak beugrom meglátogatni az anyámat, aztán jövök vissza.

Margie felsóhajtott.

– Remélem, amikor a fiaim felnőnek, ők is olyan jók lesznek hozzám, mint te Helenhez.

Jake csak bólintott, mert nem akarta kimondani, mire gondol. Hogy a Bali/Tahiti-tervnek van a legtöbb értelme, de ha az anyja nem egyezik bele, akkor fel fog bérelni egy testőrt, és elveszi Helen összes elektronikai eszközét. Valószínűleg még az autóját is. Megérti, hogy hiányzik neki a férje, és támogatni akarja, de semmiképpen sem hagyhatja, hogy folytassa a „Jake menyasszonya” projektet. Nem! Szó sem lehet róla!

2

Jake bement a kulcsával a házba, ahol felnőtt. Miután letette a kabátját a kisasztalra, végigsétált a nagy, két emelet magas előcsarnokon, aztán a folyosón. Tudta, hogy az anyja ilyenkor a nappalijában van. Hacsak nem egy újabb menyasszonyjelöltet hallgat meg, gondolta Jake komoran. Az egyetlen reménye az volt, hogy naponta egy jelölt a limit.

Ismerte a járást. Amikor régen hazatért az iskolából, mindig ide jött. Meg amikor hazautazott a főiskoláról. A nagy ablakokkal és a tóra néző kilátással ez a szoba volt az a hely, ahol elmesélte a napját, elpanaszolta az iskolai problémáit, és ahol az anyja azt mondta neki, hogy minden rendben lesz. Az apja irodája pedig az a hely volt, ahol fegyelmezték, és a fejére olvasták a bűneit. Helen nappalijában azonban csak szeretetet kapott.

Most megállt a nyitott ajtóban. Az anyja épp telefonált és jegyzetelt, miközben hallgatta a másik felet.

– Igen, kiváló javaslatnak tűnik a menüre. Tökéletes! Mindenkinek ízleni fog.

Jake az ajtóból figyelte, és örömmel tapasztalta, hogy úgy néz ki, mint mindig. Mozgékony, intelligens, és még mindig szép, hatvanévesen is. Tudta, hogy egy nap majd besétál ebbe a szobába, és rádöbben, hogy az anyja megöregedett, de szerencsére nem ez a nap volt az.

Helen felnézett, és meglátta a fiát. Ragyogó mosollyal üdvözölte. Intett neki, hogy kerüljön beljebb, majd befejezte a hívást, és kitárta a karját.

– Ez aztán a meglepetés! – mondta örömmel. – Nem számítottam rád.

– Nem is számíthattál.

Jake megölelte, majd megcsókolta az arcát. Együtt átvonultak az ablak előtti kényelmes kanapéra, és elfoglalták a szokásos helyüket.

– Nem kellene dolgoznod? – kérdezte az anyja kötekedő hangon. – Még mindig te vezeted a szállodát.

– Visszamegyek az irodába, miután beszéltünk.

– Rendben. Miről akarsz beszélni?

A férfi ránézett.

– Jaj, anya! Még kérdezed? – Megrázta a fejét. – „Jake menyasszonya” projekt… Mégis mit gondoltál?

Az anyja ahelyett, hogy elszégyellte volna magát, büszkén elmosolyodott.

– Elmesélte neked! Kíváncsi voltam, vajon elmondja-e. – Összedörzsölte a tenyerét. – Ez nagyon sokat elárul a jelleméről, és a lista élére repíti!

– Nem – mondta Jake, és arra gondolt, hogy még Tahiti sincs elég messze. – Anya, hagyd abba! Ezt nem teheted! Nem kereshetsz nekem menyasszonyt!

– Nem tudom, miért ne tehetném. Egyikünknek muszáj, és te nem randizol senkivel. Már egy éve újra itt vagy a városban, és amennyire tudom, még nem jártál senkivel. Sőt nem hiszem, hogy volt barátnőd, mióta szakítottatok Reggie-vel.

Helennek igaza volt. A hétvégék Portlandben és Seattle-ben kielégítették Jake szexuális étvágyát, de ezt nem akarta megbeszélni az anyjával. Ráadásul ezek az alkalmak nem a randizásról szóltak, legalábbis nem arról, amit Helen értett ezalatt. A szexről szóltak, semmi másról.

– Soha nem kellett volna elengedned Reggie-t – mondta az asszony határozottan. – Meg kellett volna próbálnod visszaszerezni.

– Nem volt komoly a dolog. Különben is, nagyon gyorsan túlléptünk rajta, ami azt jelenti, hogy nem igazán voltunk szerelmesek egymásba. Reggie ma boldog házasságban él, és én a legjobbakat kívánom neki.

– Ha nem ő volt az egyetlen szerelmed, akkor miért nem randizol? Szükségem van unokákra, Jake! Nemcsak vágyom rájuk, hanem egyszerűen szükségem van arra, hogy nagymama legyek.

– Akkor fogadj örökbe néhányat!

Az asszony tekintete acélossá vált.

– Csöppet sem találom viccesnek!

– Nem ijesztesz meg. Különben is, te vagy az, aki belekavart az életembe. Hagyd abba, most azonnal! Nincs több interjú! Mondd, ki csinál ilyet?

– Csak proaktív vagyok.

– Ez még tőled is sok – jelentette ki Jake. – Mindig is tolakodó voltál, de ennyire még soha. Most azonnal hagyd abba! Nem viccelek. Ne avatkozz az életembe!

Helen nagyot sóhajtott.

– Nem tehetek róla. Szeretlek. – Az arckifejezése megenyhült. – Azt akarom, hogy boldog légy. Egy jó házasság csodálatos dolog.

Ezt ismételgette a fiának egész életében. Csakhogy Jake időközben rájött, hogy a szülei házassága nem is volt olyan tökéletes, mint Helen állította. A felismerés sokként érte. Persze nem az anyja volt a hibás, hanem az apja.

– Tévedsz – mondta Helen, mintha belelátna a fejébe. – Tudom, mire gondolsz. De ő jó ember volt, és én teljes szívemből szerettem. Boldoggá tett.

– Kivéve, amikor megcsalt.

Az anyja elfordult.

– Erre inkább nem is gondolok. Senki sem tökéletes.

– Van különbség a különc személyiség és a megcsalás között, anya! Lehet, hogy amit apa tett, az neked rendben volt, de nekem nem.

Helen tekintete mindentudóan villant rá.

– De nem ez a probléma, ugye?

Túl jól ismeri őt! Jake mindig azt hitte, hogy ez valami „anyás” dolog.

Igen, dühítette, hogy az apjáról kiderült, hitványabb ember, mint feltételezte, de a nagyobb probléma az volt, hogy ő nem akart ilyen lenni. Soha nem csalt meg senkit, de az biztos, hogy egy csomó mindent elrontott. Ez volt a fő oka annak, hogy Helennek nem voltak unokái, akikre pedig annyira vágyott.

Jake felállt, és ismét megcsókolta az anyja arcát.

– Szeretlek. De maradj ki az életemből!

Az anyja rámosolygott.

– Mindketten tudjuk, hogy ez lehetetlen. Most pedig beszéljünk Camrynről! Nem gondolod, hogy nagyon csinos?

– Nem figyeltél – mondta Jake, miközben az ajtóhoz sétált, és tenyerét a fülére szorította. – Mostantól egy szót sem hallok meg abból, amit mondasz.

Camryn furcsa napja jobban alakult a szállodába tett kitérő után. Jake felháborodásától sokkal jobban érezte magát a különös projekt kapcsán. Oké, talán nem érezte magát jobban, de nyugodtabb volt így, hogy a férfi már tudott az akcióról.

Fogalma sem volt, hogyan fogja megállítani Jake a nagyon is elszánt anyját, de ez már legyen az ő dolga.

A Helennel való találkozás és a beszélgetésük fénypontja az volt, hogy ígéretet kapott az ünnepi csomagolópapír megrendelésére, sőt arra is, hogy a szálloda rendel tőle egyedi papírárut. Ha rá tudná venni őket, hogy az ajándékboltjukban is tartsanak belőle, az csodálatos lenne…

Nem sokkal délután öt óra előtt Camryn befejezte az árurendelést a következő hétre. Intett Wendynek, aki hétkor majd bezár, és elindult a terepjárója felé.

A szürke égbolt kitisztult, és a csillagok ott ragyogtak a feje felett. Az évnek ebben az időszakában a nap fél öt körül ment le. A hőmérséklet fagypont körül járt. Camryn belélegezte a hűvös levegőt, élvezte a kandallók füstjének kesernyés, télies illatát.

Beült a volán mögé, beindította a motort, majd néhány másodpercet adott neki, hogy bemelegedjen. A hazaút alig tíz percet vett igénybe. Wishing Tree-ben semmi sem volt nagyon messze. A főiskola után kész sokk volt számára, amikor Chicagóba költözött. Nemcsak az emberek millióinak nyüzsgése zavarta, hanem az is, milyen messze volt minden. Akadtak barátai, akik naponta egy-két órát is ingáztak.

Ez itt nem történhet meg, gondolta, miközben kitolatott a helyéről, és kihajtott az utcára. Itt nem voltak forgalmi dugók, zsúfolt utcák vagy bűnözési hullám. Wishing Tree az a fajta hely, ahol a szomszédok ismerik egymást, és a turisták rengeteg bevételt hoznak, különösen az évnek ebben a szakában.

Bár élvezte, hogy itt nőtt fel, nem tervezte, hogy visszajön. Megszerette az életét Chicagóban – a barátait, a munkáját, a gyönyörű lakását. De az édesanyja betegsége és azt követő halála mindent megváltoztatott. Camryn visszatért, hogy felnevelje a húgait.

Lily és Victoria tizenöt évesek voltak, és középiskolába jártak. Végre újra boldognak tűntek, visszatértek a megszokott életükhöz, miután egy évig próbálták feldolgozni az anyjuk elvesztését.

Camryn tudta, hogy ő is gyógyul. A fájdalom már nem volt olyan éles, az édesanyja hiánya már nem volt olyan nyilvánvaló. Mindig is szomorú lesz, hogy nincs mellette az anyja, de most már torokszorító bánat nélkül tudott visszagondolni rá.

Ráfordult az ismerős kocsifelhajtóra, és megnyomta a gombot, hogy kinyíljon a garázsajtó. Amíg várt, balra pillantott, és elmosolyodott, amikor meglátta, hogy a szomszéd fiúk hatalmas hóvárat építettek a kertben. A masszív építmény kissé oldalra dőlt, de falak álltak, és néhány színes zászló lobogott a tetején.

Besétált a mosókonyhán keresztül a konyhába. Az emeletről a Csendes éj hangjai hallatszottak, amelyet egy fuvola játszott, a nappaliból pedig nevetés és beszélgetés moraja szűrődött ki. A házban meleg volt, a lámpák mind égtek. Az ikrek uzsonnájához használt edények a mosogatóban halmozódtak.

Ez teljesen normális, gondolta Camryn boldogan. És a normális a legjobb dolog a világon!

– Megjöttem! – kiáltott fel, miközben besétált a nappaliba.

Victoria a padlón feküdt, lábát a kanapén nyugtatva. Amikor meglátta Camrynt, elmosolyodott és felült.

– Itthon van, úgyhogy most leteszem. Holnap találkozunk az osztályban!

A szőnyegre ejtette a mobiltelefonját, felállt, majd megölelte a nővérét.

– Angie azt hiszi, hogy Braydon rámosolygott, de mindannyian tudjuk, hogy nem így volt, szóval gáz. És Lily már vagy két órája a Csendes éjt játssza. Megkérnéd, hogy hagyja abba végre?

Camryn rámosolygott a húgára, és szelíden megfeddte:

– Jól vagyok, köszönöm, hogy megkérdezted, édesem. Milyen volt a napod?

Victoria felnevetett.

– Bocsánat. Örülök, hogy itthon vagy. El tudnád érni, hogy Lily abbahagyja a fuvolázást?

Lily erre berohant a szobába.

– Van egy szólóm az ünnepi koncerten. Gyakorolnom kell!

– Tudom, de már kezdek begolyózni.

Lily ráöltötte a nyelvét, majd megölelte Camrynt.

– Csak féltékeny a hírnevemre.

– Hírnév? – Victoria felhorkant. – Egy középiskolai koncerten szerepelsz. Nem a tévében, vagy ilyesmi.

Camryn átkarolta az ikreket.

– Victoria, ez az a pillanat, amikor emlékeztetnem kell téged, milyen ügyes voltál a tavaszi művészeti kiállításon, amikor megnyerted az akvarell kategória fődíját. Mindenki sorra kerül.

– Ó, nem zavar, ha Lily sikeres. Engem csak az zavar, ha naponta negyvenhét-milliószor játssza el a Csendes éjt.

Kivételesen Victoria nem volt durcás.

Mindhárman besétáltak a konyhába. Lily – hosszú, egyenes lángvörös haj – a mosogatóhoz ment, és elkezdte bepakolni a mosogatógépet. Victoria – Camrynéhez hasonló vörösesbarna, göndör fürtök – kinyitotta a hűtőt, hogy kivegye a vacsorához szükséges hozzávalókat.

– Meséltél neki Angie-ről és Braydonról? – kérdezte Lily a testvérét. – Na persze, biztosan!

– Csak nem baj? – Victoria letett az asztalra egy nagy, lezárt műanyag zacskónyi zöldséget.

– Braydon soha nem járna Angie-vel.

– Miért van mindenki annyira oda Braydonért? – kérdezte Camryn, miközben kezet mosott.

– Mert ő a leghelyesebb srác. – Lily szánakozva nézett rá. – Neked nem volt fiúd, amikor gimnazista voltál? Valaki, akibe mindenki bele volt zúgva? Tudod, jóképű, és idősebb nálad. – Felsóhajtott. – Annyira szeretem őt!

– Azt szereted, akinek hiszed – mutatott rá Victoria. – Ahogy én is akkoriban. De valójában nem ismered őt.

Camryn beleszórta a zacskó tartalmát egy tepsibe. Mielőtt munkába indult, feldarabolta a zöldséget, olívaolajjal, sóval és borssal fűszerezte, hogy készen álljanak a sütésre, mire hazaér a munkából. A csirkés tortellinit is összeállította, így az már csak arra várt, hogy betegye a sütőbe.

Az édesanyjuk halála utáni első néhány hónapban mindhárman a barátok és szomszédok által hozott ételeken éltek, valamint házhoz szállított kajákon. De Camryn hamar rájött, ki kell találnia, hogyan tudja működtetni a Wrap Around the Clockot, gondoskodni a testvéreiről, és minden este vacsorát tenni az asztalra. Összeállított egy listát azokról az ételekről, amelyeket ő és a húgai is szerettek, majd a neten keresett egyszerű recepteket.

– Szóval volt? – kérdezte Victoria. – Olyan barátod, mint Braydon?

Camryn nevetett.

– Biztos vagyok benne, hogy minden iskolában van egy Braydon. A miénk Jake Crane volt. És igen, idősebb volt nálam. – Nagyon el volt ájulva tőle a középiskolában. Ha jobban belegondol, ma is vonzó pasi.

– Honnan ismerem ezt a nevet? – kérdezte Lily. – Ja, a családjáé az üdülőszálló!

– Szóval gazdag. – Victoria elgondolkodott. – Braydon nem gazdag, szóval ez azt jelenti, hogy mi fejlettebbek vagyunk érzelmileg, mint te voltál?

– Kevésbé szeretnéd Braydont, ha gazdag lenne?

Lily meg Victoria egymásra néztek, és elvigyorodtak.

– Nem – ismerte el Victoria. – Én jobban szeretném.

Camryn is elmosolyodott.

– Akkor nem is vagy olyan fejlett érzelmileg… Édesem! Sajnálom, hogy csalódást okoztam neked.

– Együtt tudok élni azzal, hogy sekélyes vagyok – mondta vállvonogatva Victoria. – Még csak tizenöt múltam. Érettebben már érzelmileg intelligensebb leszek.

– Soha nem leszel érett – mondta Lily. – Én vagyok érett.

– Nem!

– De!

Camryn hallgatta a tréfás kötekedésüket, és örült, hogy hangosak, követelőzőek és időnként önzőek – egyszóval: tinédzserek.

Tavaly ilyenkor még túl csendesek voltak, de most már rendbe jöttek, gondolta. Mindhárman.

Kezdődik az ünnepi szezon, és elhatározta, hogy ez a mostani karácsony tele lesz nevetéssel és boldogsággal. Szép emlékeket fognak szerezni, fogadkozott. Azok után, amin keresztülmentek, szükségük van rá.

– Ez nagy hiba – mondta Dylan Tucker lazán, miközben az előtte lévő mappára koppintott.

Helen rámosolygott a konyhasziget túloldaláról.

– Nem erős egy kicsit a „hiba” szó?

– Mi a helyzet a katasztrófával? Az jobb lenne?

Helen felnevetett, majd odanyúlt, hogy megveregesse a kezét.

– Törődsz velem. Nagyra értékelem, de tudom, mit csinálok.

– Akarsz fogadni rá?

Helen az első iskolai osztály első napja óta része volt az életének, mióta a fiával, Jake-kel megismerkedtek, és a legjobb barátok lettek. Helen mindig is vigyázott rá, pótmamája volt, amikor a sajátja nem volt elérhető, vagy közömbösen viselkedett. Ő volt az, akitől Dylan legtöbbször tanácsot kért, és néha – ami elég bosszantó volt – az ő figyelmeztető hangja szólalt meg a fejében.

De Helen azt hitte, mindent ő tud a legjobban, és néha ez a jellemvonása kellemetlen volt a körülötte lévők számára. Erre jó példa volt az előttük lévő mappa, benne egy részletes tervvel, valamint listákkal, nevekkel és stratégiákkal.

– „Jake menyasszonya” projekt? – kérdezte Dylan szárazon. – Tényleg így akarod megnősíteni az egyetlen fiad?

– Valakinek át kell vennie az irányítást. Jake nem tesz semmit, hogy megállapodjon, és véget vessen a szingli létének. Elárulom, mit mondtam neki tegnap. Türelmesen vártam, hogy megtalálja a megfelelő nőt, és megállapodjon, de már egy éve visszajött a városba, és még csak nem is randizott.

Az asszony várakozóan szünetet tartott, mintha arra számítana, hogy Dylan hozzáteszi a hiányzó információt. De nem fogja, gondolta. Ő és Jake sosem pletykálnak egymásról.

– Szóval te akarsz neki feleséget keresni? – kérdezett rá Dylan. – Miből gondolod, hogy együttműködne veled?

– Szeret engem – mondta Helen határozottan. – Én vagyok az anyja. Tényleg nincs más választása. Most nem boldog, de majd meggondolja magát. – A mosoly visszatért az arcára. – Tulajdonképpen nagyon jó vagyok abban, hogy mindkettőtökben bűntudatot keltsek. Remek adottság.

– Ravasz vagy!

– Igen. – Helen felvette a kávéscsészéjét. – Döntöttél már az idei jótékonysági akciódról?

– Igen – mondta Dylan. – Minden gyereknek Wishing Tree-ben adok egy könyvet.

– Ez csodálatos! Micsoda nagyszerű ötlet! Természetesen az itteni Yule Read Bookstól kell majd megrendelned. Ó, tudom már! Megbízhatod Camrynt a Wrap Around the Clocktól, hogy csomagolja be neked a könyveket. Tegnap találkoztam vele, nagyon kedves fiatal nő.

Helen hangjában volt valami különös.

– Hogyan találkoztál vele?

– Megkértem, hogy ugorjon be hozzám beszélgetni.

Dylan tekintete a mappára esett.

– Ő is jelölt?

– Azt hiszem, igen.

A férfi nem tudta eldönteni, hogy lenyűgözi-e a dolog, vagy inkább riasztja. Akárhogy is, később hosszú beszélgetést fog folytatni Jake-kel. A barátja nem tehet semmit, hogy megállítsa az anyját, de jobb, ha tudja, mi történik… Őszintén szólva Dylannek fogalma sem volt, hogyan fogja tudni Jake megvédeni magát attól a természeti erőtől, amit Helennek neveznek.

– Meséltél neki a „Jake menyasszonya” projektről?

Helen kék szeme elkerekedett.

– Hát persze! Sosem hazudok.

– Érdekes lett volna végighallgatni azt a beszélgetést. Hogyan fogadta a hírt?

– Nem vagyok benne biztos, hogy hitt nekem.

Dylan úgy gondolta, hogy Camrynnek ki kellene élveznie a kezdeti jótékony tudatlanság időszakát, mert Helen ritkán állt le addig, amíg meg nem kapta, amit akart. Nem mintha elég közeli kapcsolatban állt volna Camrynnel ahhoz, hogy figyelmeztesse. Látásból ugyan ismerte, köszönt is neki, de sosem jártak ugyanazokba a körökbe. A lány néhány évvel fiatalabb volt nála, és ha jól emlékezett, a főiskola után néhány évre elköltözött.

– Feltételezem, vannak más jelöltjeid is – mondta.

– Több is. Néhányan helyiek, néhányan környékbeliek. Majd megbízok egy számítógépes szakértőt, hogy mélyreható háttérvizsgálatot végezzen mindannyiukkal kapcsolatban. Csúcstechnológiás projektről van szó.

Dylan mindent megtett, hogy elrejtse a mosolyát.

– Most megyek.

Az asszony élesen nézett rá.

– Találkozgatsz mostanában valakivel?

– Szó sem lehet róla! Nem beszélünk a magánéletemről. Épp elég dolgod van azzal, hogy manipuláld Jake-et. Engem hagyj ki ebből!

– Nem akarsz találni egy különleges nőt, és végre megállapodni?

Helen tudta, hogy nem Dylan hajlandóságával van a probléma. Inkább azzal, hogy nem találta az igazit.

– Helen, nagyon szeretlek, de őszintén mondom, maradj ki a magánéletemből!

– Szerencsére Jake-re ez nem vonatkozik!

– Ki kellene maradnod az övéből is, de ő a fiad, úgyhogy hatalmad van fölötte.

Helen felvette az ezüst kávéskannát, és újratöltötte mindkettőjük csészéjét.

– Izgatottan várom, hogy a város idén újra feléleszti a Hókirály és a Hókirálynő hagyományát.

– Valóban? Milyen régen volt már!

Dylan halványan emlékezett rá, hogy a város lakói választottak Hókirályt és Hókirálynőt, amikor még gyerek volt. A pár aztán megjelent a város különböző eseményein, hogy emelje az ünnep fényét.

– Öt éve szűnt meg a hagyomány. A szabályok azóta megváltoztak, hála az égnek! Az, hogy bárki bedobhat egy nevet a kalapba, egyáltalán nem működött. Az utolsó évben a Hókirály egy hatéves kisfiú volt, a Hókirálynő pedig Mrs. Percy. – Helen felsóhajtott. – Nyolcvanhét évesen!

– Biztos vagyok benne, hogy kedves Hókirálynő volt.

Helen megrázta a fejét.

– Lehetetlen helyzetbe kerültünk. Az ünnepi bálon mindannyian halálra rémültünk, amikor elesett, attól féltünk, hogy esetleg eltört a csípője. Szerencsére nem esett baja.

– Nem emlékszem semmire.

– Sosem voltál közéleti ember, drágám.

Dylan nevetett.

– A Hókirály és a Hókirálynő közszereplők lennének?

– Persze hogy nem. Csak vicceltem. Akkoriban a húszas éveid elején jártál. Mit érdekeltek téged a városi hagyományok? A lényeg az, hogy végre átírták a szabályokat. Mostantól azok, akik versenybe szállnak, kizárólag huszonegy és harmincöt év közötti egyedülállók lehetnek. Már nagyon várom, hogy lássam, hogyan alakulnak a dolgok. Az adventi időszak kezdetén derül ki, ki lesz a Hókirály és a Hókirálynő. Egyébként az idei ünnepi eseménysorozat kincsvadászattal indul.

– Honnan tudod?

– Megvannak a forrásaim.

– Félelmetes vagy!

Helen elégedetten bólintott.

– Igen, tudom. Hát nem izgalmas program? Ó, és a Hókirály meg a Hókirálynő keddenként zsűrizik majd a karácsonyi süteményeket. Idén három kedd lesz az ünnepek előtt. Szeretnéd, ha elmondanám a sütik kategóriáit?

Csak képzelődik, vagy Helen tényleg úgy néz rá, mint egy kiéhezett karvaly a zsákmányára?

– Helen, mi folyik itt? El akarod intézni, hogy Jake legyen a Hókirály?

– Miért tennék ilyet? – Az asszony a mappára mutatott. – De van egy elképzelésem. Felajánlottam egy jelentős adományt a városi alapnak. Nagyon hálásan fogadták.

Bizsergés futott végig Dylan tarkóján. Nem! – mondta magának határozottan. Helen szereti őt. Soha nem tenne olyat…

– Te leszel az, Dylan – mondta Helen kedvesen. – Elintéztem, hogy te legyél a következő Hókirály. Szombaton lesz a sorsolás, úgyhogy örülnék, ha meglepődnél.

– Mi? – A férfi felállt. – Nem, szó sem lehet róla!

Az asszony mosolya még szélesebb lett.

– Említettem már, hogy korona is jár hozzá? Nagyon jól fog állni.

3

River Best rossz napot választott a diétás üdítő elhagyására. Hiányzott neki a pezsgés, a gyenge utóíz, a jég koccanása a pohárban. Már több mint huszonnégy órája fent volt, fájt a feje, és nagyon, de nagyon szerette volna felpattintani egy doboz hűtött ital tetejét. Csak hogy átvészelje a napot.

– Koncentrálj! – mondta magának, miközben dühösen gépelt, és nem törődött a hátában lüktető fájdalommal.

A szemétláda, akit az elmúlt tizennégy órában követett, csak hagyott valami nyomot! River távolról belépett a férfi számítógépébe, és kutakodni kezdett. Feltörte az illető bankszámláját, elolvasta az e-mailjeit, és lenyomozta a szégyenletes böngészési előzményeit.

Sok mindent megtudott erről az emberi szörnyről, de még nem találta meg.

Megpördült a székkel, és tanulmányozni kezdte a falra tűzött óriási Egyesült Államok-térképet. Mellette ott volt a falitáblája, amelyet kézzel írt jegyzetek borítottak.

Az ötéves Devon Greene-t a nagybátyja, Ian Greene uzsorás vitte el. A férfinak feltételezett maffiakapcsolatai voltak, és gyilkosságért is vádat emeltek ellene. Most elrabolta az unokahúgát, hogy így zsarolja a bátyját, ne tanúskodjon ellene. A páros huszonhat órája tűnt el. Tizenkét óra elteltével kihűltek a nyomok, és a hatóságok kapcsolatba léptek Riverrel, aki számítógépes varázsló hírében állt.

A lány most felállt, majd felnyögött, amikor a hátába belenyilallt a fájdalom. Mély lélegzetet vett, mielőtt a térképhez bicegett, és végigsimított a rajzszögeken, amelyekkel az összes helyet megjelölte, ahol Ian megfordult – legalábbis az elmúlt öt év hitelkártya-adatai szerint. Legtöbbször Chicagóban tevékenykedett. Rendszeresen járt Las Vegasban, de kétszer Floridában is megfordult. Városi típus volt, aki inkább repült, mint kocsit vezetett. Akkor meg miért volt két benzinkúti vásárlása Sioux Fallsban, Dél-Dakotában, két hét különbséggel?

River vonalat húzott Chicagótól Sioux Fallsig. A 90-es autópálya volt a legkézenfekvőbb útvonal, de Ian hová tarthatott? Az autópálya Seattle-nél végződött, de a férfi még sosem járt ott.

River visszasietett a számítógépéhez, és újra átnézte a hitelkártya-mozgásokat. Látott valamit, úgy négy évvel ezelőttről, valamit, ami nem volt jellemző a tulajdonosra. Egy belépőjegyet a Yellowstone Nemzeti Parkba.

Egy gyors internetes keresésből megtudta, hogy a park legtöbb kiránduló-útvonala november elején bezár. Ma tizenhatodika volt, de a zárás nem jelentette, hogy a parkot nem lehet látogatni.

Felkapta a mobiltelefonját, és beütött egy számot.

– Mondd, hogy van valamid! – mondta Griffin őrmester, és a hangja fojtott volt a feszültségtől. – Bármid!

– Yellowstone Nemzeti Park. Négy évvel ezelőtt járt ott.

– Greene? Nem szokott kirándulni.

– A hitelkártya-nyilvántartás nem hazudik. Sioux Fallsban tankolt körülbelül akkor, amikor a parkba is ellátogatott.

– Ez több ezer négyzethektárnyi területet jelent.

És kevés az idejük, gondolta komoran River.

– Azt mondtad, hogy nem természetjáró, tehát nem megy táborozni még egy gyerekkel sem. Szóval keress egy faházat, aminek a kéményéből füst száll fel! Szükséged lesz hozzá egy hőkamerás drónra.

– Azért nézz utána másik lehetséges helyszínnek is! – mondta Griffin. – Majd jelentkezem.

A hívás véget ért, mielőtt River válaszolhatott volna.

Visszatért a képernyőjéhez. Greene nem volt jelen a közösségi médiában, de akadnak más módjai is annak, hogy valaki digitális nyomot hagyjon, és ő mindegyiket meg akarta találni.

Hat órával később csörgött a telefonja.

– Elkaptuk! – mondta Griffin. – Yellowstone-ban egy kis házban. Ahogy mondtad.

River hátradőlt a széken.

– A gyerek jól van?

– Éhes, az anyukáját meg az apukáját akarja, de igen, jól. Tartozunk neked.

A megkönnyebbülés úgy telepedett rá Riverre, mint egy puha takaró.

– Elküldöm a számlát.

Griffin felnevetett.

– Nincs kétségem felőle. De az egész csapat köszönettel tartozik neked.

– Mondd meg a csapatnak, hogy szívesen!

River bontotta a vonalat, és az asztalára dobta a mobiltelefont. A kimerültség most eluralkodott rajta, és ezzel együtt a több mint húsz órán át tartó ülés okozta gyötrelem jelentkezett a testében. Kikapcsolta a számítógépét, majd lassan felállt.

A háta teljesen elmerevedett, és rettenetesen fájt. Dr. Chi, az ortopéd sebésze dühös lenne, ha tudná, mennyi ideig ült nyújtás és átmozgatás nélkül. Közölné, nem azért műtötte meg háromszor, hogy aztán fittyet hányjon a kemény munkája eredményére. Aztán persze tudni szeretné, hogy River jól van-e.

– Ebben a pillanatban nem – suttogta magának, miközben éles fájdalom hasított belé.

A falhoz bicegett, és nekitámaszkodott, közben pedig lelassította a légzését. Néhány perc múlva az izmai kezdtek ellazulni, és csökkent a fájdalom. Elkezdte a megszokott nyújtógyakorlatot, amit az elmúlt két napban elhanyagolt, és lassan mozogva, óvatosan váltogatta a pozíciókat. Körülbelül húsz perc múlva már képes volt egyenesen állni, és majdnem teljesen kihúzni magát, anélkül hogy össze kellett volna szorítania a fogát a fájdalomtól. Hazaérve újra nyújtani fog, aztán vesz egy forró fürdőt. Eltart néhány napig, amíg elmúlik a kín, de Devon megtalálása megérte.

Azt mondta magának, hogy a győzelmet meg kell ünnepelni, így odasétált a sarokban álló kis italhűtőhöz, és kivett egy doboz diétás kólát. Kinyitotta, és hosszan, lassan ivott belőle. Az ismerős, hűvös pezsgés betöltötte a száját.

– Meg fogsz ölni, de boldogan halok meg – mondta hangosan, mielőtt letette a fémdobozt, hogy összeszedje az elmúlt két napban felhalmozott ételesdobozokat.

Tacót rendelt a Navidad mexikói kávézóból. A salátát otthagyta, de minden mást felfalt, beleértve az összes chipset és salsát is. Volt néhány doboz a Judy’s Hand Pie nevű piteboltból is. Általában nem szállítottak ki, de Shaye a barátnője volt, és hozott neki fél tucat pitét hazafelé jövet a munkából. Voltak kávéspoharak a Jingle kávézóból is, és három üres vizespalack. Az ember komoly mennyiségű szemetet halmoz fel a munkája során.

River szétválasztotta az újrahasznosítandót a többitől, és a gyűjtőkbe tette őket. Kinyitotta kis padlásszobájának ajtaját, majd elindult lefelé a lépcsőn, hogy a kukákba tegye a szemetet.

A való világba való kilépés sokként érte. Először is a napfény beáramlott a nyitott ajtón keresztül. Persze az esze tudta, hogy nappal van, de alváshiányos teste azt hitte, hogy még mindig éjszaka. Másodszor az üzlet – a Wrap Around the Clock – tele volt vásárlókkal a közelgő ünnepek miatt. A vidám csevegés, a nevetés, az általános nyüzsgés arra késztette, hogy gyorsan visszabújjon otthoni munkahelye nyugalmába és biztonságába.

Összeszedi a holmiját, hazamegy megfürdeni, majd tizenöt-húsz órát végigalszik. Aztán készen áll majd arra, hogy visszatérjen a normális világba.

Kilépett a szemetesekkel az utcára, és megcsapta a hideg levegő. A ragyogó kék égbolt ellenére a hőmérséklet jóval fagypont alatt járt, amit a hó is tanúsított.

– Annyira természetellenes – mormolta River.

Los Angeles egyik külvárosában nőtt fel, és körülbelül hat hónapja költözött Wishing Tree-be. Az évszakok változása még mindig zavaróan hatott rá, és nem tudta elfogadni, hogy valódi hó esik. Elég szép látvány volt, de a hideg sokkolta.

Visszafordult, de hirtelen szembetalálkozott Camrynnel, a Wrap Around the Clock tulajdonosával, aki a barátnője és az iroda bérbeadója is volt egy személyben.

– Két napja nem aludtál otthon? – Camryn csípőre tett kézzel várta a választ.

– Dolgoztam.

– Két napig egyfolytában?

River a rémült ötéves kislányra gondolt, akit elrabolt valaki, akiről azt hitte, hogy megbízhat benne.

– Sürgős munkám volt.

Barátnője barna szeme elsötétült az érzelmektől.

– A hírekben fogok hallani arról, mit csináltál?

– Lehetséges, de nem fogják említeni a nevem.

– Aggódom érted. Tudtál egyáltalán aludni valamennyit?

– Nem, mióta megkaptam ezt a munkát. De most hazamegyek.

– Holnap azért jössz ebédelni?

River a kimerültségével küszködve próbálta feldolgozni a kérdést. Ő és Camryn, valamint néhány másik nő a városból, csütörtökön mindig együtt ebédeltek. Ő kedd kora reggel óta az irodájában volt, így most szerda délutánnak kellett lennie.

– Persze, ott leszek.

– Ha túl fáradt vagy hozzá… – kezdte Camryn.

River gyors fejrázással közbevágott:

– Ott akarok lenni.

Ez az ebéd volt a hét egyik fénypontja. Lehet, hogy még mindig küszködik a hóval, de az új barátnőiért mindent megtett volna. Miután élete nagy részében kívülálló volt, nagyon örült, hogy egy csoport tagja lehet. Persze most szüksége van alvásra, de a barátaira legalább annyira.

– Akkor délben találkozunk a Blitzen’s Pubban. – Camryn mosolya szélesebb lett. – Remekül fogjuk érezni magunkat, és bepótoljuk a lemaradást a pletykákkal kapcsolatban.

– Jó lesz – mondta River vidáman, mielőtt intett, és elindult felfelé a lépcsőn.

Lassan vette a fokokat, mert a teste tiltakozott az erőfeszítés ellen. De az irodahelyiség megérte. Mivel ő volt az egyetlen bérlő az emeleten, kedvére jöhetett-mehetett. Az, hogy közel volt mindenhez, anélkül hogy ténylegesen részese lett volna a nyüzsgésnek, még egy pluszpontot jelentett. A saját feltételei szerint tudott részt venni a közösségi életben, vagy visszavonulni, ha túl soknak bizonyult.

Besétált az irodájába, és rétegesen felöltözött a hazaútra. Pulóver, kabát, sál, sapka. A kesztyű felhúzásával addig várt, amíg a hátizsákját a vállára nem vetette, és gondosan be nem zárta a padlásszinten lévő irodája ajtaját. Csak azután vette fel a bélelt kesztyűt, hogy elindult lefelé.

A hátsó kijáraton távozott, megkerülte az épületet, majd átvágott a Koszorú téren, hogy az utcájába érjen. A levegő nagyon hideg volt. Látta a párás lélegzetét. Ha később megérkeznek a hófelhők, ahogy az időjósok ígérték, még több hó lesz.

Wishing Tree-vel kapcsolatban minden furcsa volt számára. Korábban hozzászokott a nagyváros névtelenségéhez, ahhoz, hogy mindenhová autóval ment, nem pedig gyalog. Los Angelesben úgy tudott be- és kisurranni egy élelmiszerboltba, hogy nem futott össze közben három ismerőssel. Senki sem szólt hozzá, most meg naponta több tucat emberrel beszélgetett. De Wishing Tree az otthona, itt teremtett magának új életet.

Ezt akarta, emlékeztette magát, miközben a Mittens Avenue-n haladt felfelé. Barátokat szerezni, tartozni valahová. A Wishing Tree-be költözés lehetőséget adott arra, hogy változtasson az életén, és elhatározta, kiélvezi. Belefáradt a magányba.

És ez azt jelenti, hogy a húsz óra alvás után lezuhanyozik, felöltözik, és a legszebb mosolyát ölti magára, mielőtt csatlakozna új barátnőihez, hogy együtt ebédeljenek. Mert ők jelentik az utolsó szalmaszálat, hogy rájöjjön, miként lehetne olyan, mint mások. A világon mindennél jobban szerette volna ezt.

– Valami baj van az anyáddal – jelentette ki Dylan, miközben besétált Jake irodájába.

– Csak most vetted észre? – kérdezett vissza a barátja. – Tudom, hogy velem mit tett, de neked mi bajod?

Dylan odasétált a sarokgarnitúrához, és levetette magát a nagy bőrkanapéra. Rengeteg időt töltött már itt, a barátjával beszélgetve. Az iroda nagy volt, széles ablakokkal, kilátással a hegyekre. Kevésbé nyűgözte le a gazdagságról árulkodó berendezés, mint az a tény, hogy Jake irodájából több sípályára is rá lehet látni.

– Azt akarja, hogy én legyek a Hókirály – mondta Dylan, miközben a barátja letelepedett egy székre. – Nem, azt mondta, hogy én leszek a Hókirály! Szerinte már minden le van zsírozva.

Jake elvigyorodott.

– Szívesen kigúnyolnálak, de nem tudom, mi az a Hókirály.

– Én sem. Vagyis nem igazán. Ezért rákerestem a neten. – Dylan nagy levegőt vett. – Régen volt itt errefelé egy ilyen szokás, évekkel ezelőtt. Minden évben, a hálaadás előtti szombaton az emberek beletették a neveket egy kalapba. Aztán véletlenszerűen kisorsolták a Hókirályt és a Hókirálynőt. Lényegében ők voltak a házigazdái a város összes karácsonyi rendezvényének. Jelen voltak a fények meggyújtásánál, a süteményes kedden, valamint december elsején, amikor felavatják a városi adventi naptárt. Uralkodásuk az ünnepi bál estéjén ért véget, amikor a Hókirály és a Hókirálynő eljárta az első közös táncot. – Kihúzta magát, és Jake-re pillantott. – Nem akarok én lenni a Hókirály!

– Miért nem? Egy süteményversenyen zsűrizni nem éppen nehéz feladat. És ki lesz a Hókirálynő?

– Fogalmam sincs. A szabályokat úgy változtatták meg, hogy a jelölteknek egyedülállónak és harmincöt év alattinak kell lenniük, vagy valami ilyesmi… – Ez a rész kevésbé aggasztotta Dylant. – Állítólag megtörtént, hogy néhány éve egy idős hölgy volt a Hókirálynő, aztán elesett a bálon.

Jake a homlokát ráncolta.

– De nem történt komolyabb baj?

– Helen azt mondta, hogy nem. Miért csinálja ezt velem az anyád? Hiszen szeret. Én vagyok a kedvence.

Jake felhorkant.

– Kétlem, hogy te lennél a kedvence.

– Jobban nézek ki, és képzettebb is vagyok.

– Én meg a Stanfordra jártam.

– Én az élet iskolájában végeztem, barátom. – Dylan vigyora elhalványult. – Igazából nem értem. Az anyád még soha nem csinált ilyet…

– Mármint hogy beleavatkozott az életedbe? – kérdezte Jake csípősen. – Minden lében kanál volt, amióta csak az eszemet tudom.

– De velem sosem viselkedett így.

Jake nem tűnt együttérzőnek.

– Ez az a pillanat, amikor emlékeztetlek, hányszor panaszkodtál, hogy nincs nő az életedben. Hogy szeretnél egy különleges lányt, de nem találod.

Dylan felnyögött.

– Talán egyszer vagy kétszer említettem.

– Vagy inkább hetente. Nem mondhatsz ilyesmit az anyám előtt! Azt akarja, hogy boldogok legyünk. Ez élete célja. Előálltál neki egy problémával, és most megoldja.

– Mennyi az esélye, hogy kedvelem azt, akit Hókirálynőnek választanak?

– Nem ez a lényeg. Anya arra kényszerít, hogy új emberekkel találkozz.

– Nekem nem okoz gondot az ismerkedés. – Jake némán bámult rá, mire Dylan dacosan folytatta: – Jó vagyok benne – mondta, de kicsit kevesebb meggyőződéssel, mert az igazság az volt, hogy mostanában csak ügyfelekkel találkozott, és nagyon kevés egyedülálló nő állított be hozzá egyedi bútorasztalos munkákért.