Jolsvai András

Édesszájúak

— részlet —

KALLIGRAM
2024

A könyvben szereplő nevek, helyszínek és történetek egytől egyig a szerzői fantázia szüleményei. Valóságos nevekkel, helyszínekkel és történetekkel való hasonlóságuk csakis a véletlen műve lehet. Mi más?

J. A.

Copyright © Jolsvai András, 2024
ISBN 978 963 468 480 0

„Nőket szeretnék látni végre! Nőket!”

(Heltai Jenő: Szépek szépe)

1.

Zimmerl József minden reggel felpofozta a fiát.

Abban a korban, amikor ez a történet játszódik, s amit az utókor boldog békeidőknek nevez majd el, az ilyesmi nem volt túlzottan szokatlan. A családfő szinte korlátlan ura volt a házközösségnek, s az alárendeltek testi fenyítése a nevelés bevett eszközének számított.

Furcsának talán csak az tűnhetett, hogy erre az aktusra minden áldott reggelen sor került. Ha esett, ha fújt, ha sütött a nap, ha borult, ha nyár volt, ha tél, ha megérdemelte a delikvens, ha nem.

Amikor a regénykezdő pofon elcsattan, 1893 tavaszát írják, a helyszín a megszokott, a Zimmerl vendéglő konyhája, hat óra múlt néhány perccel, Ferenc, a fiú tizenhét éves ekkor, az apja pedig hatvankilenc. Ha feltesszük, hogy egyetlen fiát, szeme fényét, kedvencét négyéves koráig nem ütötte meg Zimmerl József – meglehet, túlságosan jóhiszeműek vagyunk –, akkor is jóval a négyezredik pofon fölött járunk. Más családokban az ilyesmi feszültséget szülne, az apai szívbe elkeseredés költözne, hogy hiába minden igyekezet, a fiúiba meg harag a sok indokolatlan megaláztatás miatt, de a Zimmerl portán ilyesminek nyoma sem volt. Zimmerl József elfogultan szerette a fiát, olyan képességeket feltételezett róla, melyeknek bizony híján volt erősen, benne látta a dinasztia továbbvirágoztatásának zálogát, és Ferenc is (vagy ahogy a családban nevezték, Franzl) rajongott az apjáért. Ez a pofon tehát, mely egykor valóban nevelési célokat szolgált, mára afféle családi rítussá nemesedett, szeretetteljes napkezdő pillanattá: ahogy elcsattant, mindenki úgy érezte, a dolgok rendben haladnak a maguk vájta mederben, folytatódhat az élet a megszokott módon.

Persze, egy ilyen évtizedes múltra visszatekintő pofonnak eddigre kialakult a maga finom koreográfiája is. Franzl háromnegyed hat körül érkezett a konyhába, ahol addigra három-négy nő tevékenykedett már szorgosan az anyja irányításával, kapott egy simogatást meg egy bögre kávét, aztán leült a kemencepadkára, és várt. Az apja pontosan hatkor lépett be a konyhába, végighordozta a tekintetét a birodalmán, fogadta a köszönéseket, aztán megtámasztotta hátát az ajtófélfán, és odaszólt a fiának.

– Gyere csak ide, te pernahajder! Mit műveltél megint?

Franzl ilyenkor letette a bögréjét, és karnyújtásnyira megközelítette az apját.

– Ich bin unschuldig, mein Vater!

– Na, majd adok én neked ártatlanságot, hogy megemlegeted! – A mondathangsúly az atyai kézzel párhuzamosan emelkedett, aztán elcsattant a pofon is, mely tíz-tizenkét évvel ezelőtt még valódi erőkifejtéssel párosult, de mára már jelképes legyintéssé szelídült. Öregszik a gazda, gondolják ilyenkor a szemtanúk, de mondani persze nem mondanak semmit, sőt, úgy tesznek, mintha nem is látnák, mi történik.

Amikor ezen a kötelező szertartáson átesnek, megy mindenki a dolgára. Zimmerlné Tívó Anna nekilát az ebéd előkészítésének, Franzl a szálát teszi rendbe, a lányok a szobájukat, Zimmerl József pedig, akit mindenki csak gazdának szólít errefelé, befogat, és elmegy a szuglói piacra.

Kezdődik egy szokásos nap a nagyvendéglőben.

2.

Amikor Zimmerl József megvette a város szélén azt a szedett-vedett kocsmát, mindenki bolondnak tartotta. Bevezetett vendéglője volt a Borjúpiacon, megfelelő ügyfélkörrel és szép haszonnal, erre ő se szó, se beszéd faképnél hagyja a megszokott helyet, és elbujdosik a káposztaföldek meg a fatelepek közé, Istvánmezőre. Zimmerl József senkit be nem avatott a döntésébe (sohasem is szokott), csak annyit szólt egy napon a feleségének, a jövő hétre már ne főzzön semmit, költöznek. Tívó Anna, vagy ahogy a férje nevezte, Ancsurka, meg se kérdezte, hogy miért vagy hova, és hogy egy pillanatnyi időt nyerjen, megigazította a fehér főkötőjét, amit a konyhában viselt, majd azt mondta, maga tudja, gazda. Tívó Anna éppúgy gazdának hívta a férjét, ahogy a beosztottak, a vendégek, az ismerősök, mindenki. Legfeljebb, a legintimebb pillanatokban, gazdámnak, gazdácskámnak: ez még az akkori időkből maradt, amikor Tívó Anna is csak egy kézilány volt Zimmerl József konyháján – ennek csaknem harminc éve. Attól, hogy a felesége lett, Tívó Anna változatlanul a gazdájának tekintette Zimmerl Józsefet – önmagát meg afféle első szolgálónak – és úgy nézett föl férjére, mint a pléhkrisztusra. Úgy is bízott benne, olyan rendületlenül, fenntartás nélkül, miként a Fennvalóban. Soha eszébe nem jutott, hogy döntéseit felülbírálja, hogy azok helyességét – akár csak magában – megkérdőjelezze. Ha Zimmerl József úgy döntött, költöznek, akkor költöznek, és ez a lehető leghelyesebb döntés, ami elképzelhető.

Tívó Anna már akkor halálosan szerelmes volt a gazdába, amikor az még a nevét se igen tudta. És ez az érzés, különös módon, semmit sem változott az évek, évtizedek alatt. Tívó Anna tizennégy éves volt, amikor Zimmerl József keze alá került, tizenhat, amikor a kedvese lett, és huszonöt, amikor a felesége. Azóta eltelt csaknem három évtized, Tívó Anna szült öt gyereket, vezette az üzletet, már az ötvenes éveiben jár maga is, de ma is ugyanolyan szerelmes a gazdába, mint süldő lány korában volt, s ma is végigszalad a hideg a gerincén, amikor a férje keze a nyakához ér. Tívó Anna minden reggel (mondjunk inkább hajnalt), amikor kikel az ágyból, rövid imára kulcsolja a kezét, és arra kéri az Istent, vigyázzon ma is a férjére, ahogy eddig vigyázott, és őrizze meg neki még sokáig. Aztán sóhajt egy nagyot, kihúzza magát, és indul a dolgára.

Amikor Zimmerl József kiköltözött Istvánmezőre, alig pár ház állott csak a környéken – nem csoda, hogy a kocsmáros, aki eladta neki a boltot, tönkrement. De Zimmerl József egy zugügyvéd törzsvendégétől, bizonyos Pavlicsektől, akit gyakran kisegített kisebb kölcsönökkel és nagyobb adag pálinkákkal, megtudta, hogy a főváros befolyásos köreiben formálódik egy terv a Városerdő kibővítésére, és az eljövendő millenniumi ünnepségeknek is arrafelé lesz majd a központja, és ha minden a tervek szerint alakul, tíz év múlva, aki számít, ott fog építkezni, és a telkek ára is sokszorosára szökik majd. Egy kocsmáros naponta három ilyen tervet hall egy potya pálinka reményében, jól teszi tehát, ha a legtöbbet elengedi a füle mellett. Zimmerl József is így járt el, de ez a plánum valahogy mégis a fejében maradt. Maga sem tudta megmagyarázni, miért. Igaz, nem is akarta. Megszokta, hogy a megérzései után menjen: eddig még sosem csalódott bennük. Úgyhogy egy gyors szemrevételezés után megvette a kocsmát, aztán megvett még négy-öt telket mellette, aztán kőműveseket fogadott, és a portát pompás kertvendéglővé alakíttatta, és mindent egy lapra feltéve, megnyitotta az éttermét.

Nem telt el tíz év sem, és a Zimmerli Pest egyik legfelkapottabb találkozóhelye lett, sőt, már Budáról is egyre többen keresik fel. A Stefániából kocsikorzó lett, a hajdani káposztaföldek helyén egyre több az elegáns villa, srégen szemben angol várkastélyként magasodik a lóversenypálya épülete, és már ássák az alapokat a közeli Földtani Intézethez. Zimmerl József a szerencse fia, megfogta az isten lábát – és majd csak ezután jönnek az ezredévi ünnepek, középpontjukban a Városligettel. Ha Zimmerl József most adná el a vendéglőjét, százszorosát is megkaphatná az egykori vételárnak. De persze eszébe sem jut eladni: Zimmerl József jól érzi magát a vendéglőjében, a világban, a bőrében, s ha rajta múlna, megállítaná az időt: minden maradjon úgy, éppen úgy, ahogy van.

3.

A Zimmerl vendéglő főbejárata a Gizella útról nyílt, a jövevény egy tágas előtérbe érkezett, jobbra a ruhatár, a mellékhelyiségek és a konyha, szemben a söntés, balra pedig a szála, ahol két sorban tíz-tíz asztal várta a vendégeket: egyszerre nyolcvan embert tudtak leültetni. A konyhából nyílt az ajtó a család szobáihoz, de az otthoniak persze nem a vendéglői főbejáratot használták, hanem egy hátsó kapun át közlekedtek. A szabálytalan – leginkább egy ötszögre hasonlító – telek két részre oszlott, a Stefánia úti rész volt a vendéglő hét határban híres kerthelyisége, zenepavilonnal és szaletlikkel, meg árnyas hársfákkal, a túloldali pedig – egy magasra nőtt bukszus-sorral elválasztva – a háziak udvara, tágas kocsiszínnel, raktárakkal, bolgárkertészettel, ahol szinte minden zöldség és fűszer megtermett, amire a konyhában szükség volt, és baromfiudvarral, ahol minden szárnyasjószág előfordult a pulykától a csirkén át a libáig, ami a fazekakba kerülhetett, hogy a tepsifülesekről (ezt a játékos szót Janka alkotta, négy-öt éves korában, de aztán polgárjogot nyert a család szótárában) már ne is beszéljünk. Zimmerlék disznókat is tartottak, de azokat – hogy a vendégek zavartalanul élvezhessék a friss szuglói levegőt – kiadták bértartásba egy palotai gazdának, így hát a sertések már csak sódarként meg kolbászként, csülökként meg oldalasként érkeztek a Gizella utcába. Vásárolni tehát igazán nem sok mindent kellett a vendéglő gördülékeny működéséhez, de minthogy Zimmerl József legkedvesebb foglalatossága éppen ez volt, tudniillik a vásárlás, hát mindig került ezernyi más is a Zimmerli asztalaira, halak és rákok, marhabendők és erdei gombák, néha még csigák is, hogy a legelőkelőbb francia séfek is megirigyelhették volna – holott a Zimmerli közönsége elsősorban a szaftos kispörköltet szerette, hűs homoki borral.

A vendéglő kerthelyisége a Stefániára nyílt, a korzózó fogatok meg a sétautak közönsége beleshetett a kerítés rácsain, és magába szívhatta a kerthelyiségből érkező illatokat, a vendégek pedig a Stefánián hömpölygő tömeget fixírozva tájékozódhattak a legújabb divatirányzatokról és szívtáji változásokról. Versenynapokon, délutánonként odahallatszott a szemben épült galopp-pálya zaja, kora este aztán megérkeztek a lovassport szerelmesei is, hogy egy-két butélia borba fojtsák a lovak csalárdsága miatt felhalmozott bánatukat. Barátságos környezet, jó konyha, finom italok, szolid árak, felkapott környék, mi kell még, hogy egy vendéglő igazán divatba jöjjön a tizenkilencedik század végi Pesten?

Néhány csinos lány, talán. Nos, a Zimmerliben abban sem volt hiány. Hiszen a Zimmerl család minden női tagja kivette a részét az étterem működtetéséből. És mind a négy lány – mindegyikük más-más karakter – igazi szépség volt a maga nemében. Az egyik magas, szőke, csontos, a másik gömbölyded, fekete, a harmadik közepes, barna, nagy, álmodozó szemekkel, a legkisebb meg igazi tűzrőlpattant vörös, akinek, még ha állt is, úgy mozgott a csípője, hogy a vaj megolvadt tőle a tűzhelyen. Nincs hát semmi túlzás abban, ha azt állítjuk, hogy a férfi vendégek nem csekély részben e négy lány látványáért, társaságáért (is) zarándokoltak el egészen Istvánmezőig. Igaz, történetünk kezdetén, tehát 1893-ban Trézsi, a legidősebb Zimmerl lány már nem dolgozott a vendéglőben, mert nyolcvanhétben hozzáment az egyik törzsvendéghez, bizonyos Weichner Gézához, akinek az Aranykéz utcában volt könyvkötő műhelye. Az ifjú pár Ujpesten vett lakást, ott születtek első gyermekeik, Margit és József – akiket rövidesen újabbak, Janka és Ferenc követnek majd. Trézsi tehát ez idő szerint a gyermekneveléssel volt elfoglalva, de ha időnként meglátogatta a szüleit, hogy azok találkozhassanak cseperedő unokáikkal (bár Zimmerl József nem szívesen gondolt magára afféle nagypapaként), bizony, elkapta a régi idők iránti nosztalgia őt is, kötényt kötött, és kihordott jó néhány tálca sört, s olyan pirulva hallgatta a vendégek évődő-udvarló megjegyzéseit, mintha még ő is eladó lány lenne, s nem is igen értené, miféle célzások esnek a terített asztal mellett.

De ha Trézsi nem is volt jelen, maradt még lány elég a Zimmerli kerthelyiségében. Eladó lány, méghozzá. Janka huszonhárom, Kató húsz-, Lojzika tizenhat éves volt ekkor, s mivel Zimmerl József csak azt kötötte ki annak idején, hogy addig senki nem házasodhat, míg Trézsinek be nem kötik a fejét (Teréz négy évvel volt idősebb Jankánál, ő még Temesváron született), mindhárman erősen nekifeküdtek a faladatnak. S minthogy mindannyian a vendéglőben töltötték szinte minden percüket, az is világos volt, hogy jövendőbelijüket is csak onnan választhatják. Ettől aztán volt egy kis jóleső bálillata a Zimmerli kerthelyiségének. A vendégek azon hányada, amely életkor és társadalmi állás szerint partiképesnek számított (húsz-harminc év körüli tisztviselők, iparosok) nemcsak mint vacsorájuk felszolgálóját, hanem mint lehetséges jövendőbelijüket is méregette a Zimmerl lányokat, és a lányok ugyanígy, nemcsak a vendéget, hanem a férjjelöltet is mustrálgatták felszolgálás közben. Így aztán estek néha célzások, mosolyok, nézések, amik efféle szituációkban már a tizenkilencedik század végén is esni szoktak, és előfordult, hogy valaki hosszan, bánatosan húzatta a cigánnyal, és dalolt egy csalfa lányról, miközben párás szemekkel követte az egyik (vagy a másik) felszolgáló mozgását. Egyszóval bársonyos tavaszi éjszakákon volt valami mámorító a levegőben, amit nem lehetett a hársfák harsogó illatával magyarázni. Zimmerl József mosolyogva nézte ilyenkor a kerthelyiségét, és az egyik szeme (mely a bukszáját figyelte) nevetett, a másik meg sírt, mert mint afféle lányos apa, ha rajta múlik, megállítja most az időt, és senki sem öregszik tovább, a családja egyben marad, a lányai pedig mindig ilyen fiatalok, vidámak, nevetősek maradnak, mint amilyenek most.

4.

Zimmerl József előbb-utóbb megérkezik vendéglősi pályája félévszázados ünnepéhez, de még ma sem tud egy rántottát sem összeütni. Mentségére legyen mondva, sosem tanulta ezt a szakmát, rögtön a csúcson kezdte, ott meg elég, ha az ember azt tudja, mennyi hat krajcár meg hét krajcár, és jól válogatja meg a munkatársait. Zimmerl József éppen ehhez a két dologhoz értett hibátlanul.

Kádárnak tanult egyébként, s ha a dolgok békésebben alakulnak, talán az is lett volna belőle, kádármester, ahogy az apjából, a nagyapjából meg a dédapjából is, hogy az ükapjáról már ne is beszéljünk. Pedig beszélnünk kell róla, mert éppen az ükapja, Hans Dietrich Zimmerl volt az, aki valamikor az ezerhétszázas évek negyedik évtizedében felkerekedett, hogy elhagyva szülőfaluját új hazát keressen magának. Ezrek és ezrek tették ezt akkoriban, ezrek és ezrek indultak el távoli, német nyelvű vidékekről, hogy a Habsburg-uralkodó kedvezményeit kihasználva életet leheljenek a törökök által (legyen ez inkább okán) elnéptelenített országrészekbe. A magyar közbeszéd később egyöntetűen sváboknak nevezte az érkezőket, indokolatlanul, hiszen – bár voltak közöttük echte svábok is – többségük Bajorországból meg Elzászból érkezett, s megesett, hogy két újjászülető falu „sváb” lakói nem is értették meg egymást, annyira más (német) nyelvet beszéltek.

Hansit a véletlen meg a lendület egészen Temesvárig röpítette: szerencséjére. A város akkor lett a frissen szervezett határőrizeti-közigazgatási egység, a Bánság fővárosa, mely közvetlenül a korona irányítása alatt állt. Mária Terézia hű tábornokát, Claude Florimont de Mercyt nevezte ki a térség élére, akiről hamar kiderült, hogy építeni is tud, nemcsak rombolni. (Ez meg legyen inkább csatát nyerni, a békesség kedvéért.) Mercy tábornok nagyszabású terveket készíttetett a város felvirágoztatására, fontos intézményeket építtetett, új lakónegyedeket hozott létre, és betelepített egy városrésznyi „svábot”, közöttük hősünk ükapját, aki megtalálta a számítását és a lelki békéjét a délvidéki városban: megbecsült kádármester lett belőle. Idővel megnősült és gyermekeket nemzett, akik továbbvitték a mesterséget és szerteágaztatták a családot. Temesvár másfél évszázadon át az egyik legdinamikusabban fejlődő város volt a Kárpát-medencében, s fejlődésének dinamizmusát az sem lassította, hogy később visszakerült a Magyar Koronához.

Hősünk tehát egy elzászi gyökerű magyarországi sváb családba született bele, méghozzá egy kilencgyermekes kádármester, Ferdinand Zimmerl családjába – apja volt az utolsó előtti céhmester a temesvári kádárcéh történetében –, hetedikként: ez a jogállás tökéletesen megfelelt a természetének. Fiúként is ötödik volt, s mint ilyen, felmenői már nem nagyon ambicionálták, hogy maga is ezt a mesterséget folytassa – oda se fért már a hordódongákhoz –, de minthogy édesanyja, Zuber Mária még két gyermeket szült József után, a legkisebbekre óhatatlanul irányuló erősebb reflektorfény is elkerülte.

Zimmerl József ezt egyáltalán nem bánta. Ő nem akart egyről a kettőre jutni, nem akart elérni valamit, legszívesebben folyton heverészett volna a városszéli mezőkön, szájában egy fűszállal, figyelve a felhők meg a madarak vonulását. Persze, szorult bele annyi kötelességtudat – végre is sváb volt maga is, ami, mint már láthattuk, esetünkben elzászit jelent – hogy hasznossá tegye magát a ház körül, az istállóban vagy – a munka dandárjakor – a műhelyben is, hogy a család ne tartsa őt afféle mihaszna kenyérpusztítónak, de ez irányú tevékenységét nem vitte túlzásba. Szeretetreméltó, barátságos, jókedvű ifjú volt, mindenkivel megtalálta a hangot, de egy idő után senki sem vette őt túlságosan komolyan. Ja, Zimmerl Szepi, hát abból se’ lesz soha semmi, legyintettek a lányos anyák, és óva intették a lányaikat tőle. (Szerencsére azok nemigen intődtek óva: ha belenéztek azokba az ábrándos, kék szemekbe, elő-előfordult, hogy megszegték az anyai tilalmakat. Arról nem is beszélve, hogy az anyák önmaguk elé sem állítottak efféle tilalomfákat: úgyhogy a Zimmerl fiú serdülőkora óta nem is szenvedett semmilyen hiányban. Igaz, nősülni nem nősült, de ehhez a konstellációhoz nem is fűlt a foga egyáltalán.)

Hogy a városi közönség ilyen elnéző fejcsóválással állt hozzá a hetedik Zimmerl gyerek történetéhez, természetes, hogy a család még ennél is megértőbben viseltetett iránta. „Későn érő típus. Hagyni kell, majd kiforrja magát!” Még a nagyobb testvéreit vasszigorral terelgető atya is ezen a véleményen volt, ha Szepi került szóba. De egyébként is, elég ritkán került: egy ilyen nagy családban, amelynek feje még terhes közéleti feladatokat is ellát, annyi minden történik egyetlen nap alatt, amennyi másoknál hetekig nem. Úgyhogy, ha az ember akarja, szép nyugodtan ellavírozhat a háttérben, fő, hogy a vacsorára időben hazaérjen. Ez a szerep tökéletesen megfelelt hősünknek.

Zimmerl József huszonnégy éves volt 1848-ban. A forradalom hírei meglehetősen szűrve érkeztek meg Temesvárra, a város mindvégig a császáriak kezén volt, az egyetlen veszély, ami hősünket fenyegette, hogy besorozzák svarcgelb katonának, de ezt az atyai pénztárca és társadalmi rang könnyűszerrel elhárította. Temesvár csöndes és dolgos város maradt negyvenkilenc nyaráig, legfeljebb az ivók mélyén feszültek egymásnak a sváb, román, szerb és magyar indulatok a külvilág eseményeinek hatására, de komoly atrocitás nem történt. Amikor a felkelő seregek – voltaképpen a szabadságharc utolsó harci cselekményeként – megostromolják a várost, az erőd védői könnyűszerrel visszaverik a támadást. Úgyannyira, hogy a külvárosok lakóit nem is igen érintik az események. Temesvár-Fabrikban – ezt a helyet valaha német városnak is hívták – ugyanolyan békésen zajlanak a napok, mint korábban. A temesvári csata napján Ferdinand Zimmerl az utolsó abroncsokat teszi fel az idei hordókra – itt van a szüret a nyakakon –, Szepi pedig kora reggel eltűnik a Béga egyik holtágában, hogy egyik kedvenc foglalatosságának, a pákászatnak hódoljon. Ott tölti az egész napot, merengve, bámészkodva.

Szürkületkor dragonyos csapat tűnik fel az úton, az egyik lovas a közelébe rúgtat, és megkérdezi a legényt, látott-e erre menekülőket, Szepi azt mondja, nem, erre nem járt senki, a lovasok nagy port felverve elvágtatnak. Kisvártatva egy sebesült honvédtiszt jelenik meg a jegenyék mellett, a bal keze vérzik, az egyik lábát is húzza. Üldözik, mondja Szepinek, segítene-e neki átjutni valahogy a folyón. Zimmerl József abban a pillanatban csinálja meg a szerencséjét. Ennek persze még maga sincsen tudatában, ösztönösen cselekszik, eszébe sem jut, hogy azt mérlegelje, veszélybe sodorja-e magát vagy sem, vagy azon mélázzon el, hová is tartozik ő, temesvári svábként, a sárga-feketékhez vagy a piros-fehér-zöldekhez, mindez, mondom, eszébe sem jut, itt van egy ember, aki segítségre szorul, hát segítsünk neki, ennyit gondol csupán, nem is gondol, csak érez, s már nyújtja is a pálinkás butykost a férfinak. Aztán a maradék pálinkával kitisztítja a sebet, az ingéből tépett gyolccsal bekötözi, szel egy karaj szalonnát, kenyeret, hagymát vág hozzá, és a tiszt felé nyújtja. Aztán már csak meg kell várni, hogy megjöjjön az este. Zimmerl Szepi úgy ismeri a környéket, mint a tenyerét, csavargott erre gyerekkora óta eleget, tudja, hogyan kell közlekedni a mocsaras ártéren, tudja, hol vannak a gázlók, könnyűszerrel elkalauzolja a tisztet a senki földjére, távol a várostól – onnan már elérhető a török határ. Útközben nem beszélnek, nehogy felhívják magukra a figyelmet, egy-egy suttogó hang hallatszik csak, itt balra, ott jobbra, vigyázzon, mélyül, effélék. Amikor átérnek, a tiszt a kezét nyújtja, előbb a jobbot, köszönetképpen, aztán a balt, abban egy bársonyzacskót tart.

– Az Isten áldja meg, barátom. Sosem fogom elfelejteni, amit értem tett.

Szepi zsebre vágja a zacskót, el is felejti rögtön, csak másnap nézi meg, a szütyőben tíz Napóleon-arany van. Az egy egész kis vagyon. Azért már egy takaros házat vehet az ember.

5.

Zimmerl József egy vendéglőt vett belőle. Mit vendéglőt, egy egész fogadót: komoly, városszéli szálát, jó hírűt, az Aradra vezető országút torkolatánál. Szepi jól ismerte azt a helyet, kóborlásai végén gyakran betért oda egy-egy pohár borra korábban is, meg azért, hogy hallgassa az utazók, mesteremberek, jövő-menő népség történeteit. Ezen a napon is (mely csak kettővel követte az imént elbeszélt augusztusi napot, amikor is oly váratlanul megacélozódott hősünk anyagi helyzete) éppen ezt cselekedte. Meglepetésére a kocsmároson kívül senki sem volt a teremben. A kocsmáros pedig – ötvenes, nagy bajuszú, sötétbőrű rác, Vujadinovics nevű – a kármentő oldalának dőlve zokogott. Zimmerl József még sosem látott felnőtt férfit sírni, nem is tudta, mitévő legyen, somfordáljon ki észrevétlenül, vagy üljön le a sarokban, mintha semmit se vett volna észre, esetleg kérdezze meg, mi a baj, és hogy miben segíthetne: végül csak toporgott a küszöbön, egyik lábáról a másikra állva. A kocsmáros, amikor észrevette, hirtelen kihúzta magát, kitörölte a könnyet a szeméből, és rutinszerűen megkérdezte.

– A szokásosat?

Zimmerl József bólintott.

A kocsmáros kitöltötte a bort egy üvegbe, fogott két ónkupát, aztán letelepedett a vendége mellé.

Felhajtottak egy-egy meszelyt, aztán Vujadinovics úr sóhajtott egy nagyot, és azt mondta.

– Megszökött az asszony!

– Meg? – kérdezett vissza Szepi, hogy időt nyerjen.

– Egy huszártiszttel, ráadásul.

– Majd visszajön!

– Nem jön az vissza soha többé! Nem szeretett itt élni, velem.

Kiderült aztán, újabb pohár borok után, hogy ez csak a bajok egyik fele, mert a huszárok ráadásul magukkal vitték a kasszát is, egy árva peták nem sok, annyit se hagytak. Aztán jöttek a császáriak, átkutatták az egész fogadót, pincétől a padlásig, a huszárokat keresve, és hogy nem találták őket, bosszúból csapra verték az összes hordót, s aztán még a lovakat is elrekvirálták az istállóból. Úgyhogy most itt állunk ősz elején, és se pénz, se ló, se bor, se asszony.

– Elegem van az egészből! – csapott az asztalra a kocsmáros. – Ha adnának hat aranyat érte, itt hagynám ezt a kócerájt, de azonnal!

Zimmerl József akkor felállt, elővette a bugyellárisát, és kipengette az asztalra az aranyakat. Később, amikor ez a történet már családi legendává nemesedett, úgy magyarázta váratlan tettét, hogy egyszerűen csak megsajnálta a kocsmárost, és segíteni akart rajta. De az igazság az, hogy maga sem tudott magyarázatot adni e cselekedetre. Ösztönösen járt el, a maga számára is váratlanul.

Így lett vendéglős Zimmerl Szepiből, egyik pillanatról a másikra.

A következő évekre aztán mindig nevetve emlékezett öregkorában. Pedig első látásra nem sok nevetnivaló akadt azokon az éveken. Zimmerl József hályogkovácsként téblábolt új birodalmában, melléfogás melléfogást követett, csak az nem csapta be, aki nem akarta, a marhakupecektől a borkereskedőkig, a szállást kérő – és fizetés nélkül távozó – vendégektől a vigécekig, ráadásul a családja is kitagadta, micsoda egy foglalkozás az, tányérhordónak állani, amikor az embernek lehetne rendes szakmája is: kádár, mint a felmenői. Szepi derűs nyugalommal viselte a csapásokat, s ha főzni nem is tanult meg soha, lassan-lassan belejött a vendéglősdibe: már meg tudta különböztetni a borjút a marhától felsál formájában is, már könnyen váltotta fejben a török dénárt meg a florentinust, már tudta, honnan kell bort rendelnie, s honnan sört, s eligazodott a vendégek lelkében is. Voltaképpen ezért tartott ki a legnehezebb időkben is, mert szeretett elálldogálni az asztalok mellett, belehallgatni a történetekbe, ismeretségeket kötni, röviden szólva, mert szerette, amit csinál. És persze borzasztó nagy szerencséje volt már megint: míg Magyarország Csipkerózsika álmát aludta ezekben az évtizedekben, Temesvár – mely sok szempontból Bécsnek volt alárendelve – töretlenül fejlődött. Gyárak, üzemek, boltok, vásárcsarnokok nyíltak, a lakosság megháromszorozódott, amolyan bezzeg-település lett belőle, ilyen az, ha értő kezek intézik a dolgokat, nem ezek a semmirekellő magyarok, akik csak rebelliót tudnak csinálni, de egy rendes vasútvonalat nem. Zimmerl József egy városszéli, kifosztott fogadót vásárolt magának negyvenkilencben, és egy Belváros-közeli, felkapott éttermet adott el hatvannyolcban, hogy Pestre költözzék – a legjobb pillanatban tehát: akkor, amikor a magyar ikerfőváros nekilendült, hogy csökkentse a távolságát Bécstől.

Ezekben a temesvári évtizedekben alakult ki Zimmerl Szepiben a meggyőződés, hogy a jóisten – a jóisten tudja, miért – rajta tartja a szemét, és szeretettel egyengeti lépéseit. Nem tudta okát adni, mivel érdemelhette ki ezt a megtiszteltetést, de ezen nem is törte túlságosan a fejét. Így volt és kész: és mert így volt, nemigen törte a fejét más dolgokon se. Könnyen és egyszerűen döntött a legnehezebbnek látszó kérdésekben is, és sosem volt oka megbánni a döntését. Ösztönösen határozott, a megérzéseire hallgatva, ő úgy magyarázta később, hogy egy belső hang parancsait követte csak. És mert amibe fogott, azt sikerrel véghez is vitte, egy idő után nemcsak maga volt meggyőződve róla, hogy barátságban van a jóistennel, hanem a környezete is. Zimmerl Szepi huszonnégy éves koráig afféle tengő-lengő legény volt csak, egy későn érő siheder, akinek elég, hogy él bele a világba, akinek úgy esik, ahogy puffan, akinek mindenütt jó, de a legjobb nem otthon – és alig tíz év múlva jómódú, megbecsült polgára a városnak, akinek adnak a szavára, akit a tanácsba is beválasztanak, pedig adófizetőként virilistaként is helyet kaphatna ott. Addigra a családja – felmenők és oldalág, mert bár már elhaladt az emberélet útjának felét jelző kilométerkő mellett, maga még nem adta nősülésre a fejét, noha jelentkezőben nem volt hiány – rég megbocsátotta neki ifjúkori ballépését – amiről azóta már kiderült, hogy a lehető legjobb lépés volt a Zimmerlek életében, mióta a Bánságba költöztek. Egy idő után a Szomjas Vándorhoz címzett fogadó lett a családi ünnepek központja, ott estek az esküvők, keresztelők, halotti torok, születésnapok, és Szepiből, szinte észrevétlenül, afféle árnyékcsaládfő lett. Tőle kértek kölcsön a sógorok, ha megszorultak, az ő tanácsát fogadták meg, ha nagyobb vállalkozásba kezdtek, és a húga az ő áldását várta házasságához. Szepi nem vágyott erre a szerepre, de beletanult hamar – és, őszintén szólva, nem volt ellenére. Amikor elkezdte ezt az ölébe pottyant fogadósdit, kicsit tartott tőle, hogy áll majd a kezében a karmesteri pálca – korábban nem volt ilyen helyzetben soha –, hogyan irányítja majd a rábízott embereket, ráadásul egy olyan terepen, ami jószerivel ismeretlen az ő számára is. De aztán, amikor az első szakácsa – aki, mellesleg szólva, afféle botcsinálta szakács volt csak, Damjanich parancsolta át utászból tábori szakáccsá egy emlékezetes visszavonulás alkalmából, s amikor a többiek letették a fegyvert, ő a magáét, mármint a fakanalat megtartotta, hogy futtában valami polgári foglalkozás után nézzen: így nyitott be a lehető legjobb pillanatban Szepi fogadójába – amikor tehát ez a szakács, bizonyos Herecsény, megkérdezte tőle, tegyen-e még sót a pörköltbe vagy sem, Szepi komoly arccal nézett a semmibe, aztán megnyalta a bal kezének mutatóujját, és azt mondta, tegyen. A szakács tátott szájjal nézte, mit művel a gazdája, aztán azt kérdezte:

– Meg se kóstolja, tekintetes uram?

– Én nem a kezemmel főzök, vagy a számmal, barátom, hanem a szívemmel! – válaszolt komoly arccal Szepi, akiről aztán hamar elterjedt városszerte, hogy az ő főztjének párja nincs, pedig közelébe se megy az edényeknek.

Könnyen születnek a legendák, csak arra kell vigyázni, nehogy leromboljuk őket… … …

Tartalom

1. 2. 3. 4. 5. 6. 7. 8. 9. 10. 11. 12. 13. 14. 15. 16. 17. 18. 19. 20. 21. 22. 23. 24. 25. 26. 27. 28. 29. 30. 31. 32. 33. 34. 35. 36. 37. 38. 39. 40. 41. 42. 43. 44. 45. 46. 47. 48. 49. 50.

Pro domo

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2024.
Elektronikus kiadás
Felelős kiadó Mészáros Sándor

Szerkesztette Toldi Veronika
Olvasószerkesztő Rácz Ágnes Éda
Borító Szabadi Gergely
Művészeti vezető Hrapka Tibor
Elektronikus könyv Nagy Lajos

kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 963 468 480 0

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font Licence