Lisa Kleypas: Blue-Eyed Devil

St. Martin's Press, New York, 2008

A kitalált történet szereplői is kitaláltak, mindennemű hasonlóság a valósággal a véletlen műve.

Fordította: Tóth Gizella

Könyvterv: Gelányi Mariann

Copyright © 2008 by Lisa Kleypas

Hungarian translation © Tóth Gizella, 2019

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2019

Elektronikus verzió v1.0

ISBN 978-963-406-805-1

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

A férjemnek, Gregnek…

aki úriember és egyben gyengéd férfi.

Örök szeretettel.

LK

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Sok embernek kell köszönetet mondanom, akik ezen kihívást jelentő, mégis örömteli év során részesei voltak a munkámnak és az életemnek.

Mel Bergernek, aki erős és bölcs férfiú, ráadásul kiváló irodalmi ügynök.

(És köszönet Evan Goldfriednek a türelméért, a hatékonyságáért és a remek humorérzékéért.)

Jennifer Enderlinnek, aki csodálatos ember és igazi álomszerkesztő.

Sally Richardsonnak, Matthew Shearnek, Sara Goodmannek, John Karle-nak, George Witte-nek, Matt Baldaccinak, John Murphynek, Dori Weintraubnak és a többi, St. Martin’s Press-beli barátomnak, akik segítettek, hogy valóra váljon az álmom.

Az anyósomnak és az apósomnak, Ireta és Harrell Ellisnek feltétel nélküli szeretetükért, bölcsességükért és a sok-sok boldogságért, amit az életünkbe hoznak. És azért is, mert tökéletes nagyszülők.

A fivéremnek, Kinek, aki mindig megért, és akinek erős vállára mindig támaszkodhatom.

Christinának és Scottnak, amiért minden tekintetben fantasztikusak.

Christinának, Connie-nak, Marynek, Terrinek és Liznek… mindig a szívemben hordozlak benneteket. (Tudom, hogy egyszer már megemlítettelek, Xtina, de te megérdemled, hogy másodszor is elhangozzék a neved.)

Az Amerikai Romantikus Írók (RWA) testületének, nemcsak a csodálatos munkáért, amelyet ebben a műfajban végeznek, hanem azért a lehetőségért is, hogy beszédet mondhattam a tavalyi konferencián – olyan élmény volt, amelyet mindig kincsként fogok őrizni. Szóval óriási köszönet nektek: Jill Limber, Sherry Lewis, Kelley St. John, Stephanie Feagan, Terrir Brisbin, Michelle Monkou, Peggy Emard, Dorien Kelly, Linda Howard, Linda Winstead Jones, Karen Fox, Terri Reed, Geralyn Dawson, Donna Grant, Teresa Carpenter, Diane Pershing, Nicole Burnham, Julie Hurwitz és Trish Milburn.

Köszönet az RWA dolgozóinak is, akik a legelbűvölőbb, legszorgalmasabb és legtehetségesebb női csapat: Allison Kelley, Nicole Kennedy, Judy Scott, Erin Fry, Stephani Fry, Dionne Cockrell, Kathleen Adey, Paula Levron és Aronika Horne.

Geralynnek és Susannek, két fantasztikus nőnek és szeretett barátnőnek.

Sheila Clovernek, Michael Millernek és a Circle of Seven Productionnak a remek munkáért, amelyet a könyvem trailerén végeztek.

Michelle Buonfigliónak, aki gyönyörű, megértő és okos, legyen bármiről is szó.

Cindy Blewettnek és Truly Texannak a fantasztikus webdesignért és mert csodálatos emberek.

Rick Kittingernek a technikai tanácsaiért, és azért, mert tökéletes új otthont talált nekünk, s köszönöm neki és a feleségének, Amynek, hogy megajándékoztak a barátságukkal. Előre is köszönjük Greggel a jövőbeni közös élményeinket.

Sybil Cooknak, Jane Litte-nek és Kristie Jennernek a különleges ebédért, amelyre mindig emlékezni fogok.

De legfőképpen köszönet illeti a fiamat és a lányomat, amiért türelemmel viselték, amikor dolgoztam, mindig volt ölelésük és csókjuk számomra, köszönet a puszta létükért. Nem számít, hová mentek vagy mit tesztek, büszke vagyok rátok. Örök szeretettel: anyu.

ELSŐ FEJEZET

Először a bátyám esküvőjén láttam, a sátor végében állt egy olyan ember arcátlan és laza tartásával, aki inkább a biliárdteremben szórakozna, mint itt. Noha jól öltözött volt, nyomban látszott rajta, hogy nem íróasztal mögött ülve keresi a kenyerét. Nincs az a jól szabott Armani öltöny, amely lágyabbá tudná tenni azt a robusztus és nyers termetet, amely egy olajmunkás vagy egy bikalovas sajátja. Karcsú pezsgőspoharat tartott a kezében, hosszú ujjaival könnyedén elroppanthatta volna a finom kristályt.

Első pillantásra meg tudtam állapítani, hogy ő is azokhoz a faragatlan fickókhoz tartozik, akik vadásznak, fociznak és pókereznek, és remekül bírják az italt. Nem a zsánerem. Ennél többre vágytam.

De még így is lenyűgöző alak volt. Szemrevaló, jóképű, ha figyelmen kívül hagyjuk orra görbeségét, amely nyilván egy régi törés emléke. Fokozatosan vágott sötétbarna haja dús volt és csillogott, mint a nerc szőre. De a szeme volt az, ami megragadta a figyelmem, amelynek áttetsző kékjét még ilyen távolról is ki lehetett venni, s amelyet sohasem felejtesz el, ha egyszer láttad. Összerezzentem, amikor a férfi felém fordította a fejét, és egyenesen rám nézett.

Azonnal elfordultam, zavartan, amiért rajtakapott, hogy bámulom. A bőröm bizsergett, és ebből tudtam, hogy a férfi továbbra is engem néz. Gyors kortyokkal kiittam a pezsgőt, remélve, hogy a hűvös buborékok megnyugtatják az idegeimet. Ekkor ismét megkockáztattam egy pillantást.

A kék szempárban barbár ajánlat csillogott. A férfi széles szája sarka halvány mosolyra húzódott. Határozottan nem szeretnék kettesben maradni egy szobában ezzel a férfival, gondoltam. Lustán végigmért, majd a tekintete visszatért az arcomra, és olyan tiszteletteljesen biccentett felém, ahogy csak a texasi férfiak tudnak, akik művészi tökélyre fejlesztették ezt a mozdulatot.

Szándékosan elfordultam, és minden figyelmem Nicknek, a fiúmnak szenteltem. Néztük, ahogy az újdonsült pár táncol, az arcuk szinte összeér.

– Most mi következünk – súgtam Nick fülébe lábujjhegyre állva.

Átölelte a vállam.

– Majd meglátjuk, az apád mit szól hozzá.

Nick meg akarta kérni a kezem az apámtól. Régimódinak és szükségtelennek tartottam ezt a hagyományt, de Nick makacsul ragaszkodott hozzá.

– Mi van, ha nem egyezik bele? – kérdeztem.

Erre jó esély volt, tekintve, hogy a múltban ritkán tettem olyat, amely a szüleim tetszését elnyerte.

– Akkor is összeházasodunk – jelentette ki Nick, és szélesen rám mosolygott. – De azért szeretném meggyőzni az apádat, hogy nem vagyok olyan rossz parti.

– Te vagy a legjobb dolog az életemben.

Közelebb simultam Nickhez, élvezve karja ismerős ölelését. Arra gondoltam, kész csoda, hogy valaki úgy tud szeretni engem, mint ő. Sohasem érdekelt más férfi, legyen az bármilyen jóképű.

Mosolyogva néztem át ismét a sátor másik végébe. Kíváncsi voltam, a kék szemű idegen ott van-e. Magam sem tudtam, miért, de megkönnyebbültem, látva, hogy elment.

Gage, a bátyám ragaszkodott a szűk körű esküvőhöz. Csak egy maroknyi embert engedtek be az apró houstoni kápolnába, amelyet a spanyol telepesek használtak valamikor az ezerhétszázas években. A szertartás rövid és gyönyörű volt, a levegőt csendes gyengédség töltötte be, amelyet minden porcikádban érezhettél.

Az esküvőt követő fogadás viszont kész cirkusz volt.

A River Oaks-i Travis-villában tartották. River Oaks Houston előkelő negyedének számított, ahol az emberek többet árultak el a könyvelőjüknek, mint a gyóntató papjuknak. Mivel a Travis sarjak közül Gage volt az első, aki megnősült, az apám arra készült, hogy ez alkalomból lenyűgözze a világot… vagy legalább Texast, amely az apám szerint a világ azon része volt, amelyet leginkább megérte lenyűgözni. Sok texasihoz hasonlóan az apám is szilárdan hitte, hogy ha az államot nem csatolták volna vissza 1845-ben, akkor valószínűleg már mi irányítanánk Észak-Amerikát.

Szóval a család hírnevének fényében, és tudva, hogy egész Texas szeme rajtunk van, apa felbérelt egy híres esküvőszervezőt, és utasításként mindössze annyit mondott:

– Rendelkezzen a csekk-könyvemmel.

Márpedig mindenki tudta, hogy ez azt jelenti, a csillagos ég a határ.

Az apám, Churchill Travis híres „pénzügyi varázsló” volt, aki létrehozott egy olyan nemzetközi energiaindex-alapot, amely az első évtizedben majdnem megduplázódott. A tizenöt ország által képviselt alap magában foglalta az olaj- és gázkitermelőket, csővezetékeket, az alternatív energiaforrásokat és a szenet. Gyerekként ritkán láttam az aput, mindig valami távoli helyen járt, például Szingapúrban, Új-Zélandon vagy Japánban. Gyakran utazott a fővárosba is, hogy a központi jegybank elnökével ebédeljen, vagy New Yorkba, hogy valami pénzügyi műsorban a kerekasztal-beszélgetés kommentátora legyen. Apával reggelizni azt jelentette, hogy a CNN csatornára kapcsoltunk, és néztük, ahogy a piaci helyzetet elemzi, miközben a pirítósunkat rágcsáltuk.

Öblös hangjával és túlméretezett személyiségével apa mindig is hatalmasnak tűnt. Csak tizenévesen döbbentem rá, hogy termetre viszonylag alacsony, harcias kiskakas, aki uralja a baromfiudvart. Megvetette a gyengeséget, és aggódott, hogy négy gyermeke – Gage, Jack, Joe és én – el vagyunk kényeztetve. Amikor itthon volt, magára vállalta, hogy fokozatosan szembesít minket a valósággal, mintha kanalanként adagolná a keserű orvosságot.

Amikor Ava, az anyám még élt, az évente megrendezett Texasi Könyvfesztivál társelnöke volt, és Kinky Friedmannel járt cigiszünetre. Elbűvölő volt, a legjobb lábú nő River Oaksban, és ő adta a legjobb vacsorákat. Ahogy akkoriban mondták, remek volt, mint a Dr Pepper. A férfiak, miután megismerkedtek vele, közölték az apuval, hogy milyen szerencsés gazember, ami végtelen elégedettséggel töltötte el. Ava olyan jó, hogy meg sem érdemli, jelentette ki nem egyszer. Aztán öntelten felnevetett, mert meggyőződése volt, hogy többet érdemel, mint amennyit valójában érdemelne.

Hétszáz vendéget hívtak meg a fogadásra, de legalább ezren jöttek el. Emberek nyüzsögtek bent a villában és kint, az óriási fehér sátorban, amelyet milliónyi apró, fehér lampion világított meg, és fehér meg rózsaszín orchidea borított. A tavaszi este párás melege kiemelte a virágok lágy, édes illatát.

A légkondicionált házban a fő svédasztalos termet egy tíz méter hosszú, kagylókat és rákokat kínáló jégbár osztotta ketté. Tizenkét jégszobor díszítette az asztalt, az egyiket a pezsgőszökőkút körül alakították ki, a másikat a vodkaszökőkút körül, amelyet kaviárral teli „zsebek” öveztek. Fehér kesztyűs pincérek kristálypoharakba töltötték a jéghideg vodkát, és kaviárt mertek az apró tejfölös palacsintákra és az ecetes fürjtojásokra.

A meleg büfé asztalai nagy tálakban homárlevest, melegen tartó edényekben pekándiós füstölt vesepecsenyét, grillezett tonhalat és legalább harminc másféle ételt kínált. Sok houstoni estélyen és rendezvényen vettem már részt, de soha életemben nem láttam ennyi ételt egy helyen.

A Houston Chronicle és a Texas Monthly riporterei is jelen voltak, hogy beszámoljanak a fogadásról, amelyen olyan illusztris vendégek is megjelentek, mint a volt kormányzó és polgármester, egy híres tévés séf, hollywoodi sztárok és olajban érdekelt üzletemberek. Mindenki Gage-re és Libertyre várt, akik ott maradtak a kápolnában a fényképésszel.

Nick kissé kábultan szemlélte az eseményeket. Tiszteletre méltó középosztálybeli családból származott, és ez a fényűzés és elegancia sokként érte. Ez a pazarlás engem és ébredező társadalmi lelkiismeretem is zavarba hozta. Megváltoztam, mióta a Wellesley-re jártam, a női főiskolára, amelynek mottója: non ministrari sed ministrare. Ne nekem szolgáljanak, hanem én szolgáljak. Úgy véltem, ez jó mottó egy olyasvalakinek, mint én, érdemes megtanulni.

A családom gyengéden ugratott, hogy a lázadó korszakomat élem. Szerintük, különösen az apám szerint, élő közhely vagyok, egy gazdag lány, aki liberális bűntudatban lubickol. Visszatereltem a figyelmem az ételektől roskadozó hosszú asztalokra. Elintéztem, hogy a maradékot különböző houstoni menhelyek kapják meg, amit a családom is kitűnő ötletnek tartott. De így is bűntudatom volt. Egy álliberális, aki kaviárért áll sorba.

– Tudtad, hogy egy tonnának megfelelő földet kell átrostálnod, hogy egy egykarátos gyémántra bukkanj? – kérdeztem Nicket a pezsgőszökőkút felé tartva. – Szóval a teremben lévő összes gyémánthoz ki kellett termelned Ausztrália nagy részét.

Nick úgy tett, mint aki zavarban van.

– Amikor utoljára láttam, Ausztrália még a helyén volt. – Az ujjait végigjáratta a meztelen vállamon. – Nyugi, Haven. Semmit sem kell bizonyítanod. Tudom, ki vagy.

Bár mindketten született texasiak voltuk, Massachusettsben találtunk egymásra. Én a Wellesley-re jártam, Nick a Tuftsra. Egy Around the World-bulin találkoztunk, amelyet egy nagy, zegzugos cambridge-i házban rendeztek. Minden egyes szoba egy-egy országot jelölt, ahol az ország nemzeti italát lehetett megkóstolni. Oroszországban a vodkát, Skóciában a whiskyt és így tovább.

Valahol Dél-Amerika és Japán közt nekitántorogtam egy sötét hajú, mogyoróbarna szemű és magabiztos mosolyú fiúnak. A teste hosszú és inas volt, igazi futóalkat, a megjelenése értelmiségire vallott. Legnagyobb örömömre texasi akcentussal beszélt.

– Talán meg kellene szakítania a világ körüli útját – jegyezte meg. – Legalább addig, amíg újra biztosan nem áll a lábán.

– Houstoni – állapítottam meg elégedetten.

A mosolya szélesebbé vált az akcentusomat hallva.

– Nem, hölgyem.

– San Antonio?

– Nem.

– Austin? Amarillo? El Paso?

– Nem, nem, és hála istennek, nem.

– Ezek szerint Dallas – mondtam bánatosan. – Nagy kár. Gyakorlatilag jenki vagy.

Nick kikísért, odakint leültünk a lépcsőre, és két óra hosszat beszélgettünk a dermesztő hidegben.

Gyorsan beleszerettünk egymásba. Bármit megtettem volna Nickért, bárhová elmentem volna vele. A felesége leszek. Mrs. Nicholas Tannernek fognak hívni. Haven Travis Tannernek. Senki sem állíthat meg.

Amikor végül arra került a sor, hogy az apámmal táncoljak, Al Jarreau az Accentuate The Positive című dalát énekelte selymes derűvel. Nick Jack és Joe bátyámmal a bárba ment, és majd később találkozunk újra a házban.

Nick volt az első fiú, akit hazahoztam, az első, akibe valaha is szerelmes voltam… és ő volt az egyetlen, akivel lefeküdtem. Sohasem randiztam sokat. Tizenöt éves voltam, amikor az anyám meghalt rákban, és utána néhány évig depresszióval és bűntudattal küzdöttem, és eszembe sem jutott a szerelemmel foglalkozni. Aztán egy női főiskolára mentem, ami jó volt a tanulmányaim szempontjából, de kevésbé jó a szerelmi életemnek.

De nem csupán a női környezet tartott vissza a kapcsolatoktól. Sok lány járt bulizni a kampuszon kívülre, vagy találkozott fiúkkal a Harvard vagy a Massachusettsi Műszaki Egyetem kiegészítő kurzusain. A gond velem volt. Hiányzott belőlem az az alapvető képesség, hogy vonzzam az embereket, hogy könnyen tudjak szeretetet adni és elfogadni. A szeretet túl sokat jelentett nekem. Úgy tűnt, inkább elriasztom magamtól azokat, akikkel legjobban szerettem volna kapcsolatba kerülni. Végül rájöttem, hogy rávenni másokat arra, hogy szeressenek, olyan, mint magunkhoz édesgetni egy kismadarat… addig nem történhet meg, amíg fel nem hagyunk a görcsös próbálkozással.

Így feladtam az erőlködést, és a klisének megfelelően megtörtént. Találkoztam Nickkel, és szerelmes lettem. Ő volt az, akit akartam. Ennyinek elégnek kellett volna lennie a családomnak is. De ők nem fogadták el. Helyette azon kaptam magam, hogy olyan kérdésekre válaszolok, amelyeket még csak meg sem kérdeztek. Ilyeneket mondtam: Igazán boldog vagyok, vagy Nick közgazdaságtant tanul, és Egy főiskolai bulin találkoztunk. Nem voltak kíváncsiak Nickre, a találkozásunk történetére, a kapcsolatunk jövőjére. Érdektelenségük végtelenül bosszantott. Ez a baljós hallgatás önmagában ítélet volt.

– Tudom, kedvesem – mondta Todd, amikor panaszkodva felhívtam. Tizenkét éves korunktól ismertük egymást, amikor a családjával ideköltözött. Todd apja, Tim Phelan festő volt, akinek a művei ott voltak minden nagyobb múzeumban, köztük a New York-i MOMA-ban és a Fort Worth-i Kimbellben.

A Phelanék mindig zavarba ejtették River Oaks lakóit. Vegetáriánusok voltak, az elsők, akikkel valaha is találkoztam. Gyűrött indiai kenderruhát hordtak és Birkenstock szandált. Egy olyan környéken, ahol kétfajta festési stílus uralkodott, az angol vagy a texasi-mediterrán, Phelanék mindegyik szobájukat más színűre festették, és egzotikus csíkokkal, örvénylő mintákkal díszítették a falakat.

De mind közül a leglenyűgözőbb, hogy Phelanék buddhisták voltak. A buddhista szót még a vegetáriánus szónál is ritkábban hallottam. Amikor megkérdeztem Toddot, hogy mit csinál egy buddhista, azt válaszolta, hogy sokat elmélkedik a valóság természetén. Todd és a szülei még meg is hívtak, hogy menjek velük a templomukba, de legnagyobb bánatomra a szüleim nem engedték meg. Baptista vagyok, közölte az anyám, és a baptisták nem azzal töltik az idejüket, hogy a valóságról elmélkednek.

Todd-dal mindig olyan közel álltunk egymáshoz, hogy mások azt hitték, együtt járunk. Sohasem volt köztünk romantikus kapcsolat, igaz, a viszonyunkat szigorúan plátóinak sem lehetett nevezni. Nem hiszem, hogy bármelyikünk meg tudta volna magyarázni, mit jelentünk egymásnak.

Valószínűleg Todd volt a leggyönyörűbb teremtés, akit valaha láttam. Karcsú és atletikus, finom vonású és szőke hajú, a szeme pazar zöldeskékje az utazási prospektusok Karib-tengerének színét idézték. A mozgásában pedig volt valami macskaszerű, amely megkülönböztette az általam ismert többi texasi férfi kemény járásától. Egyszer megkérdeztem Toddtól, hogy meleg-e, mire azt válaszolta, ő nem törődik azzal, hogy valaki férfi-e vagy nő, sokkal inkább a másik belső tulajdonságai érdeklik.

– Akkor biszexuális vagy? – kérdeztem, és ő jót nevetett azon, hogy mindenáron be akarom skatulyázni.

– Inkább bi-lehetséges vagyok – mondta, és szórakozottan szájon csókolt.

Senki sem ismert olyan jól vagy értett meg annyira, mint Todd. Ő volt a bizalmasom, aki mindig mellettem állt, még olyankor is, amikor nem értett egyet velem.

– Pontosan megjósoltad, hogy ez fog történni – mondta Todd, amikor elpanaszoltam neki, hogy a családom semmibe veszi Nicket. – Szóval, semmi meglepetés nem ért.

– Attól, hogy nem lepődtem meg, még bosszantó.

– Ne felejtsd el, ez a hétvége nem rólad és Nickről szól, hanem a menyasszonyról és a vőlegényről.

– Az esküvők sohasem a menyasszonyról és a vőlegényről szólnak – közöltem. – Az esküvők a diszfunkcionális családok nyilvános előadásai.

– De úgy kell tenniük, mintha a menyasszonyról és a vőlegényről szólna. Szóval, fogadd el, ünnepelj, és ne beszélj az apáddal Nickről, csak a lagzi után.

– Todd, te találkoztál már Nickkel. Kedveled, ugye? – kérdeztem nyűgösen.

– Erre nem tudok felelni.

– Miért nem?

– Mert ha te nem látod, bármit mondok is, nem tudom megláttatni veled.

– Hogy érted ezt? Mit kellene meglátnom?

De Todd nem válaszolt, és én zavartan és bosszúsan tettem le a telefont.

Sajnos Todd tanácsa kiment a fejemből, amint táncolni kezdtem az apámmal.

Apa a pezsgőtől és a diadalmámortól kipirultan ropta. Nem csinált titkot abból, hogy akarta ezt az esküvőt, és újdonsült sógornőm terhessége csak még elégedettebbé tette. Minden az ő akarata szerint történik. Biztos voltam benne, hogy már látja magát, amint az unokák, a kényére-kedvére alakítható nemzedékek egész sora a fején táncol.

Apa hordómellű, rövid lábú és fekete szemű férfi volt, olyan sűrű hajjal, hogy a fejbőrét szinte meg sem lehetett találni alatta. Mindez és a szögletes áll, ha nem is jóképűvé, de feltűnővé tették. Anyai ágról komancs vér folyt az ereiben, apai oldalon pedig egy halom német és skót őssel dicsekedhetett, akik előtt nem állt nagy jövő az eredeti hazájukban. Ezért Texasba jöttek az olcsó és tél nélküli földért, amelynek felvirágoztatásához nem kell más, csak a két kezük munkája. Helyette szárazságot kaptak, járványokat, indián rajtaütéseket, skorpiókat és akkora gyapotzsizsiket, mint a hüvelykujjuk körme.

Azok a Travisek, akik életben maradtak, a földkerekség legmakacsabb népsége volt, azok a fajta emberek, akik akkor is gerincesek maradnak, ha belerokkannak. Ezzel magyarázható az apám makacssága… és az enyém is. Túlságosan egyformák vagyunk, mondogatta anyu, mindketten hajlandók vagyunk bármire, hogy az akaratunkat érvényesítsük, s mindketten készek arra, hogy átlépjük a másik által húzott határvonalat.

– Helló, apa.

– Szervusz, Tökmag. – Mélyen zengő komoly hangja volt, amelyben egy olyan férfi folytonos türelmetlensége csengett, akinek sohasem kellett hízelegnie másoknak. – Csinos vagy ma este. Az anyádra emlékeztetsz.

– Köszönöm.

Apa ritkán dicsért. Értékeltem a bókot, még ha tudtam is, hogy az anyuhoz való hasonlatosságom ugyancsak halovány.

Világoszöld szaténruhát viseltem, amelynek vállpántjait két kristálycsat fogta össze. Lábamon vékony ezüstpántos, magas sarkú szandál volt. Liberty ragaszkodott hozzá, hogy megcsinálja a hajamat. Alig negyedórájába telt, hogy hosszú, fekete tincseimet összefonja és feltűzze. A frizura megtévesztően egyszerűnek tűnt, ám reményem sem volt rá, hogy egyszer nekem is így sikerüljön. Liberty nem sokkal volt idősebb nálam, de anyai gyengédséggel bánt velem, úgy, ahogy a saját anyám is csak ritkán.

– Tessék – mormolta Liberty, amikor elkészült, és a púderpamacs után nyúlt, hogy játékosan bepúderezze az orrom. – Tökéletes.

Igazán nehéz volt nem kedvelni őt.

Miközben apával táncoltunk, az egyik fényképész közelebb jött. Mi összehajoltunk és belemosolyogtunk a villanó fehér fénybe, aztán ismét elhúzódtunk egymástól.

– Nickkel holnap visszamegyünk Massachusettsbe – kezdtem.

Kereskedelmi járattal mentünk, és a saját kártyámra terheltem a két első osztályú jegyet. Mivel apa fizette a VISA kártyám kiadásait, és ő maga ellenőrizte a számlákat, tudtam, hogy tisztában van azzal, hogy én vettem meg Nick jegyét is. De nem szólt miatta. Egyelőre.

– Mielőtt elmegyünk – folytattam –, Nick szeretne beszélni veled.

– Érdeklődéssel várom.

– Szeretném, ha kedves lennél hozzá.

– Néha okkal vagyok nem kedves. Ez is módja annak, hogy megtudd, kit milyen anyagból faragtak.

– Nicket nem kell vizsgáztatnod. Elég, ha tiszteletben tartod a választásomat.

– Feleségül akar venni.

– Igen.

– És arra számít, hogy utána egész életében első osztályra szóló jegye lesz. Ennyit jelentesz neki, Haven.

– Megfordult már a fejedben, hogy valaki önmagamért szeret, nem pedig a pénzemért?

– Ő nem az a fajta.

– Ezt én döntöm el, nem te.

– Már döntöttél – mondta az apám, s noha nem kérdés volt, rávágtam, hogy igen. – Akkor ne kérd az engedélyemet – folytatta. – Akkor választottál, és vállald a következményeket. A bátyádnak esze ágában sem volt kikérni a véleményemet Libertyvel kapcsolatban, ebben biztos lehetsz.

– Persze hogy nem. Mindent megtettél, hogy összehozd őket. Mindenki tudja, hogy őrülten odavagy azért a lányért. – Magam is megdöbbentem a hangomban bujkáló féltékenységtől, ezért gyorsan folytattam. – Nem lehetne ezt normálisan elintézni, apa? Hazahozom a barátomat bemutatni, te úgy teszel, mintha kedvelnéd, az élet megy tovább, és minden nagyobb ünnepen felhívjuk egymást. – Mosolyt kényszerítettem magamra. – Ne állj az utamba, apa. Csak hagyd, hogy boldog legyek.

– Nem leszel vele boldog. Lúzer a fiú.

– Honnan tudod? Egy óránál hosszabb időt sem töltöttél vele.

– Elég tapasztalt vagyok már ahhoz, hogy felismerjek egy lúzert.

Nem hiszem, hogy bármelyikünk is felemelte a hangját, mégis néhányan kíváncsian felénk pillantottak. Rájöttem, egy szóváltásnak nem kell hangosnak lennie ahhoz, hogy felfigyeljenek rá. Próbáltam megőrizni a higgadtságomat, miközben a lábam, ha nem is a zene ütemére, de mégiscsak tánclépéseket tett.

– Mindegy, kit hoznék haza, neked mindenki lúzer lenne – mondtam –, kivéve persze, ha a te választottad.

Úgy véltem, ez van annyira igaz, hogy feldühítsem vele.

– Megkapod az esküvődet – mondta az apám –, de keress valaki mást, aki az oltárhoz kísér. És ne gyere hozzám, ha a válásra kell a pénz. Ha hozzámész, kitagadlak. Egy büdös vasat sem kaptok tőlem, megértetted? Ha ez a Nick van olyan tökös, hogy holnap megkeressen, neki is megmondom.

– Kösz, apa. – Elléptem tőle, alighogy véget ért a zene. – Ennyi elég is volt a táncból.

Ahogy lesétáltam a táncparkettről, Carrington, Liberty kishúga szaladt el mellettem kitárt karral.

– Most én következem! – kiáltotta, mintha Churchill Travisszel táncolni a világ legnagyszerűbb dolga volna.

Amikor kilencéves voltam, én is így éreztem az apámmal kapcsolatban, gondoltam keserűen.

Átfurakodtam a tömegen, és nem láttam mást, csak szájakat… beszélő, nevető, evő, ivó és levegőpuszikat adó szájakat. A zsivaj őrjítő volt.

A folyosón levő antik Ball faliórára néztem, amely valaha a Buffalo Bayou, Brazos és Colorado vasúttársaságé volt. Kilenc óra. Körülbelül fél óra múlva kell találkoznom Libertyvel az emeleti szobák egyikében, hogy segítsek neki átöltözni. Alig vártam már, hogy túllegyek ezen a bizonyos szertartáson, mivel ennél több fátyolos tekintetű boldogság túl sok lett volna egyetlen estére.

A pezsgőtől megszomjaztam. A konyhába mentem, amelyet teljesen elfoglaltak a rendezvényszervezők asztalai. Az egyik szekrényben sikerült találnom egy tiszta poharat. A mosogatónál teletöltöttem vízzel, és nagy, mohó kortyokkal kiittam.

– Elnézést! – hallottam egy pincér türelmetlen hangját, aki megpróbált átnyomakodni mellettem, a kezében egy gőzölgő tállal. Összehúztam magam, hogy elférjen, aztán átsétáltam az ovális alakú ebédlőbe.

Megkönnyebbülésemre Nick fejének és vállának ismerős körvonalait pillantottam meg az étkezővel közös borpincébe vezető ajtó sötét boltíve alatt. Belépett a kicsi, kovácsoltvas kapun, és résnyire nyitva hagyta. Úgy tűnt, a tölgyfa hordókkal teli pincerész felé tart. Úgy véltem, elege lett a tömegből, és korábban lejött ide, hogy velem találkozzon. Szerettem volna, ha átölel. Szükségem volt egy percnyi békére, nyugalomra a fenti kakofónia után.

Az ebédlőasztalt megkerülve követtem Nicket. A kapu halk kattanással csukódott be mögöttem. Lekapcsoltam a villanyt, és lementem a pincébe.

– Hé… – hallottam Nick meglepett morgását.

– Csak én vagyok. – Könnyedén megtaláltam a sötétben, és halk nevetéssel simítottam a tenyerem a vállára. – Mmm, finom az érintésed ebben a szmokingban.

Mondani akart valamit, de magamhoz vontam a fejét, és gyengéden harapdálni kezdtem az ajkát.

– Hiányoztál – suttogtam. – Nem táncoltál velem.

A lélegzete elakadt, és kezét a csípőmre csúsztatta, ahogy a magas sarkú cipőmben kicsit imbolyogva álltam. Az orromat betöltötte a bortól édes illatú levegő és még valami… a férfitest illata, üde, mint a szerecsendió vagy a gyömbér… napmelengette fűszerillat. Sürgetőn közelebb húztam magamhoz a fejét, a szám a lágy és forró ajkára tapadt, pezsgőt és sajátos férfiaromát ízlelt.

Végigsimított a hátamon, és én beleborzongtam a gyönyörbe, ahol a meleg tenyere a csupasz bőrömmel találkozott. Éreztem a kezének erejét, és a gyengédségét is, ahogy az ujjai a tarkómra fonódtak, és hátrabiccentették a fejem. Az ajka épp csak a számhoz ért, inkább ígéret volt ez, mint igazi csók. Halk, sóvárgó hang röppent fel az ajkamról, és felfelé fordított arccal vártam, kértem a folytatást. Újabb nedves érintés, szédítő nyomás, amellyel szétnyitotta az ajkamat. Ezúttal mélyebbre hatolt, a nyelve megtalálta azokat a csiklandós pontokat, amelyek remegő nevetést csalogattak elő a torkomból.

Próbáltam ráfonódni, ívbe feszülő testemmel átölelni. A szája lassan, kutatón kóstolgatott, a csókjai eleinte kemények voltak, majd puhábbá váltak, mintha feloldódtak volna saját hevükben. Az élvezet sűrűbbé, tömörebbé vált, kemény hullámokban csapott át rajtam, teljessé érlelve az emésztő vágyat. Nem is voltam tudatában, hogy hátrafelé araszolok, de egyszer csak megéreztem, hogy a kóstolóasztal széle keményen a fenekemnek feszül.

Nick meglepő könnyedséggel emelt fel, és a hűvös asztallapra ültetett. Ismét megcsókolt, hosszabban, mélyebben, miközben próbáltam elcsípni a nyelvét, hogy a lehető legmesszebbre csaljam. Szerettem volna végigfeküdni az asztalon, felkínálkozni ott, a tiszta márványlapon, és hagyni, hogy azt tegyen a sóvárgó testemmel, amit akar. Valami elszabadult bennem. Izgalom járt át, megrészegültem tőle, részben azért, mert Nick, aki mindig annyira ura volt önmagának, most úgy tűnt, erősen küszködik magával. Zihálva kapkodta a levegőt, és görcsösen szorongatott.

Csókot lehelt a nyakamra, finoman kóstolgatta az érzékeny bőrt, az ajkával simogatta a vadul lüktető eret. Zihálva beletúrtam a hajába, amely puha, súlyos selyemként simult a tenyerembe.

Nem is hasonlított Nick hajához.

Hideg rettenet hasított belém.

– Jóságos isten! – nyögtem, bár alig tudtam kipréselni magamból a szavakat. A sötétben megtapogattam az arcát, a kemény, ismeretlen vonásokat, a borotvált állon máris serkenő borostát. A szemem szúrt, de nem tudtam, hogy a fenyegető könnyeket a zavar, a harag, a félelem, a csalódás vagy mindezek valami furcsa keveréke csalta-e elő. – Nick?

Erős kéz szorította meg a csuklómat, és a férfi finoman végigcsókolta az ujjaimat. Egy csók perzselő nyomot hagyott a tenyeremen, majd rekedtes, mély hangot hallottam. Megesküdtem volna, hogy maga az ördög szólalt meg.

– Ki az a Nick?

MÁSODIK FEJEZET

Az idegen nem engedett el a sötétben, csak végigsimított a hátamon, hogy megpróbáljon ellazítani.

– Istenem, ne haragudjon! – mondtam vacogva. – Azt hittem, maga a barátom.

– Ebben a pillanatban pokolian szeretném, ha az volnék – felelte némileg bánatosan a férfi. A kezét a tarkómra csúsztatta, és gyengéden masszírozni kezdte a görcsös izmokat. – Felkapcsoljam a villanyt?

– Ne! – ragadtam meg kétségbeesetten.

Engedelmesen, mozdulatlanul állt.

– Eláruljam a nevem? – kérdezte, és a hangján érződött, hogy mosolyog.

– Szó sem lehet róla. Nem kellenek nevek.

– Rendben, főnökasszony.

Leemelt az asztalról, és a kezével megtámasztott, amíg visszanyertem az egyensúlyomat.

– Sohasem csináltam ilyesmit – magyarázkodtam hevesen dobogó szívvel. – Ú-úgy érzem, hogy legjobb lenne most sikítani vagy ilyesmi…

– Örülnék, ha nem tenné.

– Tényleg nem akarom, hogy bárki is tudomást szerezzen erről. Bárcsak én se tudnék róla! Bárcsak…

– Hadarva beszél, amikor ideges – állapította meg az ismeretlen.

– Mindig hadarok… és nem vagyok ideges. Döbbent vagyok. Bárcsak visszacsinálhatnám a dolgot! Úgy érzem magam, mint az egyik hibaüzenetes oldal a számítógépen…

– A 404-es?

– Igen, ez egy óriási 404-es.

A férfi halkan felnevetett.

– Nincs semmi baj – mondta, és közelebb húzott magához. A közelsége annyira kellemes volt, hogy nem tudtam ellökni magamtól. A hangja pedig olyan megnyugtató, hogy egy vágtató bölénycsordát is megállított volna vele. – Minden rendben. Nem történt semmi.

– Nem mondja el senkinek?

– Persze hogy nem. Ha Nick megtudja, szétrúgja a hátsóm.

Bólintottam, bár a gondolat, hogy Nick szétrúghatná ennek a fickónak a hátsóját, nevetséges volt. Még a szmokingon át is érezni lehetett, hogy milyen izmos és kemény a teste. Szinte sebezhetetlennek tűnt. Hirtelen eszembe jutott a sátorban látott férfi, és a szemem elkerekedett a sötétben.

– Ó!

– Mi történt? – hajolt le hozzám, forró lélegzete meglibbentette halántékomon a hajszálakat.

– Láttam magát a sátorban. Hátul állt. Maga az a kék szemű férfi, igaz?

Erre mozdulatlanná dermedt.

– Maga a zöld ruhás nyoszolyólány. – Halkan, ironikusan felnevetett, és a hang olyan kellemes volt, hogy beleborzongtam. – Maga Travis, ugye?

– Semmit sem ismerek be. – Szégyen és izgalom kelt birokra bennem. A férfi szája túl közel volt, és én vágytam a perzselő csókjaira. Szörnyen éreztem magam miatta. De a meleg, napos illata… finomabb volt, mint bárki másnak az illata az ismeretségi körömből. – Hát jó – mondtam bizonytalanul –, felejtse el, amit a nevekről mondtam. Ki maga?

– Magának, édesem… csak a gond.

Mindketten némán, mozdulatlanul álltunk, egyfajta félölelésben, mintha minden egyes tiltott másodperc láncszemeket kovácsolna körénk. Eszemnek az a része, amelyik még képes volt a gondolkodásra, arra ösztökélt, hogy minél gyorsabban húzódjak el a férfitól. Mégsem tudtam megmozdulni. Gúzsba kötött a tudat, hogy valami rendkívüli történik köztünk. Még a pincén kívüli hangok, a közelben lévő sok száz ember ellenére is olybá tűnt, hogy valami nagyon távoli helyen vagyok.

A férfi megérintette az arcomat, ujjhegyével az orcám ívét kutatta. Vakon felnyúltam, a gyűrű kemény karikáját kerestem az ujjain.

– Nem – mormolta –, nem vagyok nős.

A kisujja hegye rátalált a fülcimpámra, és gyengéden végigcirógatta. Azon kaptam magam, hogy valami furcsa, kellemes passzivitásba siklom. Ezt nem tehetem, gondoltam még akkor is, amikor hagytam, hogy közelebb húzzon magához, csípőmet a sajátjához igazítsa. A fejem súlyos koloncként ült a nyakamon, és hátrahanyatlott, amikor a férfi az orrával finoman megcsiklandozta az áll alatti puha helyet. Mindig azt hittem magamról, hogy képes vagyok ellenállni a kísértésnek. De most először kerített igazán hatalmába a vágy, és nem volt eszközöm, amellyel kezelhettem volna.

– A vőlegény vagy a menyasszony barátja? – sikerült kinyögnöm a kérdést.

Éreztem a bőrömön, hogy mosolyog.

– Nem mondhatnám, hogy népszerű vagyok bármelyik félnél is.

– Istenem, nincs meghívója, ugye?

– Édesem, a fél társaságnak nincs meghívója.

– Olajban érdekelt vagy a gazdálkodásban?

– Olajban. Miért kérdi?

– Mert olyan a testfelépítése, mint egy olajfúró munkásnak.

Nevetés remegtette meg a mellkasát.

– Kivettem a részem a fúrócsövek körüli munkákból – ismerte be. A lélegzete lágyan és forrón borzolta a hajamat. – Szóval… járt már igazi munkásemberrel? Fogadni mernék, hogy nem. A magához hasonló gazdag lányok… ragaszkodnak a saját fajtájukhoz, ugye?

– Munkásember létére nagyon szép a szmokingja – jegyeztem meg. – Armani?

– Még mi, munkásemberek is kiöltözünk hébe-hóba. – Két oldalról közrefogva az asztal szélére támaszkodott. – Ez mire való?

Hátrahajoltam, hogy kicsiny, de létfontosságú távolságot teremtsek kettőnk közt.

– A kóstolóasztal?

– Aha.

– Itt nyitják ki az üvegeket, és töltik ki a bort. A borászati eszközöket a fiókokban tartjuk, és a fehér abroszokat is, amelyek azért kellenek, hogy az asztalt leterítve megítélhessük a bor színét.

– Még sohasem voltam borkóstolón. Hogyan csinálják?

A feje körvonalait néztem, amelyek most halványan kirajzolódtak a sűrű homályban.

– A száránál fogja a poharat, közvetlenül az orrához tartja, és belélegzi a bor illatát.

– Az én esetemben jókora orról van szó.

Ezek után nem bírtam ellenállni, meg kellett érintenem az említett testrészt. Ujjaimmal lopva végigsimítottam rajta. Az orrnyeregnél egyenetlenséget tapintottam ki.

– Hogyan törte el? – kérdeztem fojtott hangon.

Az ajka megtalálta a kézfejemet.

– Ez egyike azoknak a történeteknek, amelyeket csak akkor mesélek el, amikor a bornál valami jóval erősebbet ittam.

– Ó – elhúztam a kezem. – Sajnálom.

– Ne sajnálja. Egy nap majd szívesen elmondom.

Makacsul visszatereltem a beszélgetést az eredeti vágányra.

– Amikor a szájába vesz egy korty bort, nem nyeli le. A szája hátuljában van egy járat, amely az orrüregben lévő szaglóidegekhez vezet. Ezt nevezzük retronazális szaglásnak.

– Érdekes. – Hallgatott kicsit. – Szóval, miután megízleli és megszagolja a bort, kiköpi egy edénybe, ugye?

– Inkább nyelek, mint köpök.

Ahogy rádöbbentem a kijelentés kétértelműségére, úgy elvörösödtem, hogy biztosra vettem, a férfi még ebben a sötétben is látja. Szerencsére nem kommentálta, bár hallottam a hangján, hogy jól szórakozik, amikor ismét megszólalt.

– Köszönöm a tanácsot.

– Szívesen. Mennünk kell. Maga induljon előbb.

– Rendben.

De egyikünk sem mozdult.

Aztán a keze rátalált a csípőmre, és ahogy felfelé óvakodott, az ujján lévő bőrkeményedés beleakadt a ruhám finom anyagába. Tudatában voltam testének minden rezdülésével, az izmok és a csontok minden mozdulatával. A lélegzetének hangja felvillanyozott.

A kérges munkáskéz meg sem állt addig, míg a tenyere bölcsőjébe nem fogta az arcomat, méghozzá olyan gyengédséggel, amitől elszorult a torkom. Forró, selymes és édes ajka az ajkamat kereste. De a csók minden gyengédsége ellenére volt benne valami nyersesség is, s mire elhúzódott tőlem, az idegeim megfeszültek a gyönyörtől, és szinte elviselhetetlen táncot jártak. Halkan nyöszörögni kezdtem, amitől zavarba jöttem, de nem tudtam uralkodni magamon. Semmin sem tudtam uralkodni.

Belekapaszkodtam a csuklójába, leginkább azért, nehogy elessek. A térdem kocsonyaként remegett. Sohasem éreztem még ennyire heves vagy alattomos vágyat. A világ összezsugorodott erre a kicsi borpincére, két testre a sötétben, és a sóvárgásra valaki után, aki sohasem lehet az enyém. A férfi a fülemhez hajolt, lélegzetének párája megcsapott, ahogy kábultan nekidőltem.

– Figyelj, édesem – suttogta –, alig egyszer-kétszer történt meg velem életemben, hogy olyan jól éreztem magam, hogy a következményekkel sem törődtem. – Az ajka bejárta a homlokomat, az orromat, a remegő szemhéjamat. – Menj, szólj ennek a Nicknek, hogy nem vagy jól, aztán gyere velem. Most rögtön. Eperhold van ma éjjel az égen. Elmegyünk valahová, keresünk egy puha, füves helyet, és megiszunk együtt egy üveg pezsgőt. Aztán elviszlek Galvestonba, hogy megnézzük, hogyan kel fel a nap az öböl felett.

Elképedtem. Soha férfi nem tett még nekem ilyen ajánlatot… s én sohasem gondoltam volna, hogy ilyen szörnyen vonzónak találom.

– Nem tehetem. Ez őrültség.

Finoman az ajkai közé harapta az ajkamat.

– Talán az az őrültség, ha nem tesszük meg.

Addig fészkelődtem és próbáltam ellökni magamtól, míg sikerült némi távolságot teremteni kettőnk közt.

– Van barátom – mondtam remegő hangon. – Nem tudom, miért… egyszerűen nem értem, miért hagytam ezt megtörténni. Ne haragudj.

– Ne kérj bocsánatot. Vagy legalábbis ezért ne. – Közelebb lépett hozzám, s én megdermedtem. – Igazából azért kellene bocsánatot kérned – folytatta –, hogy mostantól fogva életem végéig kerülnöm kell a borpincéket, mert csak így óvhatom meg magam attól, hogy rád gondoljak.

– Miért? – kérdeztem szerencsétlenül és szégyenkezve. – Annyira rossz volt velem csókolózni?

– Nem, édesem – hallottam a lágy, ördögi suttogást. – Annyira jó volt.

Azzal elsőként távozott, miközben én remegő térddel a kóstolóasztalnak dőltem.

Visszatértem a lármába, és felosontam az emeletre vezető főlépcsőn. Liberty már várt rám Gage gyerekkori szobájában. Ezerszer is berontottam ide, hogy magamnak követeljem annak az egyetlen személynek a figyelmét, akinek, úgy tűnt, mindig van ideje rám. Biztos, csak púp voltam a hátán, ahogy örökké fecsegtem, miközben ő leckét írt, vagy ahogy nem hagytam neki békét, amíg a törött játékaimat meg nem javította. De Gage, így utólag visszagondolva, bámulatos türelemmel viselte az okvetetlenkedésemet.

Emlékszem egy esetre, talán Carringtonnal egyidős lehettem, vagy talán még fiatalabb is, amikor Jack és Joe kiejtették az ablakon a kedvenc babámat, és Gage megmentette. Bementem Jack szobájába, a játékok, könyvek és szétdobált ruhák káoszába, és láttam, hogy Joe-val együtt a nyitott ablaknál térdelnek.

– Mit csináltok? – léptem közelebb hozzájuk. Egyszerre fordultak felém.

– Menj innen, Haven! – szólt rám Jack.

– Apu azt mondta, meg kell engednetek, hogy veletek játsszak.

– Később. Most tűnj el!

– Mi van a kezedben? – Még közelebb mentem, és a szívem elszorult, amikor megláttam az összekötözött babát a kezében. – Az ott… Bootsie?

– Csak kölcsönvettük – közölte Joe, miközben a zsinórral és valami műanyagszerű anyaggal vesződött.

– Nem tehetitek! – Elfogott a pánik, hogy semmit sem tehetek, ugyanakkor felháborodtam, amiért megfosztottak a babámtól. – Nem kértétek el. Adjátok vissza! Adjátok… – A hangom visításba ment át, amikor megláttam, hogy a babát kilógatják az ablakon, meztelen rózsaszín testére zsinórokból, ragasztószalagból és gémkapcsokból készítettek hámot. Az én drága kicsimet a bátyáim besorozták ejtőernyősnek. – Neeeee!

– Az ég szerelmére – morogta Jack, a hangjába undor vegyült. – Hiszen csak egy darabka műanyag. – S hogy tetézze a sértést, gonoszkodva rám nézett, és leejtette a babát.

Bootsie kőként zuhant alá. Akkor sem lehettem volna feldúltabb, ha a fiúk élő kisbabát dobnak ki az ablakon. Üvöltve, bömbölve száguldottam ki a szobából, le a főlépcsőn. Akkor is torkom szakadtából ordítottam, amikor kirontottam a ház egyik oldalajtaján, nem törődve a szüleim, a házvezetőnő és a kertész kérdéseivel.

Bootsie egy sűrű fagyalsövény közepébe esett. Csak az egyik ágon fennakadt, gyűrött ejtőernyőt lehetett látni, a babám láthatatlanul lógott a zöld és fehér bokorban. Mivel túl kicsi és alacsony voltam ahhoz, hogy benyúljak az ágak közé, nem voltam képes többre, mint zokogva állni a sövény előtt, miközben a texasi nap forrósága súlyos gyapjútakaróként nehezedett rám.

Aztán jött Gage, akit felriasztott a zaj, és addig kutakodott az ágak közt, míg megtalálta Bootsie-t. Leporolta róla a fagyallevelekről ráragadt piszkot, magához ölelt, és hagyta, hogy a könnyeimmel eláztassam a pólóját.

– Mindenkinél jobban szeretlek – suttogtam neki.

– Én is szeretlek – súgta vissza Gage, és éreztem a hajamon, hogy mosolyog. – Mindenkinél jobban.

Ahogy beléptem Gage szobájába, Libertyt az ágyon ülve találtam egy nagy halom fényes organza közepén, a cipője a padlón hevert, a fátyla a matracon hullámzott. Lehetetlennek tűnt, hogy még annál is lenyűgözőbb legyen, mint a templomban volt. De így, ragyogón és ziláltan még elbűvölőbben festett. Félig mexikói származású volt, a bőre makulátlan, a szeme zöld, és az alakjáról a régimódi szexbomba szó jutott az ember eszébe. Ugyanakkor félénk is volt. Óvatos. Lerítt róla, hogy a dolgok nem hulltak csak úgy az ölébe, és jó ismeretségben van az élet nehézségeivel.

Liberty komikus arcot vágott, amikor meglátott.

– A megmentőm. Segítened kell, hogy levegyem ezt a ruhát… ezer gombja van, és mind hátul.

– Nem gond.

Mellé ültem az ágyra, és ő hátat fordított, hogy megkönnyítse a munkámat. Kellemetlenül éreztem magam, küzdve a kimondatlan feszültségekkel, amelyeket Liberty minden kedvessége sem oszlathatott el.

Szerettem volna valami kedveset mondani.

– Azt hiszem, ez Gage életének legszebb napja. Igazán boldoggá teszed.

– Ő is boldoggá tesz engem – mondta Liberty. – Több mint boldoggá. Ő a legcsodálatosabb férfi, a leg… – Elhallgatott, végül vállat vont, mintha képtelen volna szavakba foglalni az érzelmeit.

– Nem könnyű dolog a családunkba beházasodni. Sok az erős akaratú ember.

– Szeretem a Traviseket – vágta rá habozás nélkül Liberty. – Mindegyikőtöket. Mindig is nagy családot szerettem volna. De anyu halála után csak ketten maradtunk Carringtonnal.

Még sohasem tűnődtem el azon a tényen, hogy mindketten tizenévesek voltunk, amikor elvesztettük az anyánkat. Kivéve, hogy gazdag apa, család, szép ház és kényelmes élet híján Libertynek nyilván sokkal ijesztőbb volt a dolog. Ráadásul teljesen egyedül nevelte fel a húgát, amit csak csodálni tudtam.

– Az anyád beteg volt? – kérdeztem.

A fejét rázta.

– Autóbaleset.

A szekrényhez mentem, és levettem az ajtó belsejére akasztott fehér nadrágkosztümöt. Odavittem Libertyhez, aki épp az esküvői ruhájából bújt ki. Pompás alakja volt, és a fehér csipke még igézőbbé tette. A terhessége jobban látszódott, mint vártam.

Liberty felvette a fehér nadrágot a hozzáillő blézerrel, és lapos sarkú, bézs színű cipőt húzott. A fésülködőasztalhoz ment, és a tükörhöz közel hajolva egy papír zsebkendővel megigazította elkenődött sminkjét.

– Hm, olyan, amilyen – mondta végül.

– Remekül festesz – dicsértem.

– Inkább kókadtan.

– De csodás módon.

Ragyogó mosollyal nézett hátra.

– Az összes rúzsod oda, Haven – jegyezte meg, és intett, hogy én is menjek oda a tükörhöz. – Nick elkapott egy csendes sarokban, mi? – Azzal átnyújtott valami halvány és csillogó rudacskát. Szerencsére, mielőtt válaszolnom kellett volna, kopogtak.

Liberty ajtót nyitott. Carrington érkezett Gretchen néni társaságában.

Gretchen néni, apám nővére és egyben egyetlen testvére, kétségtelenül a legkedvesebb rokonom volt a család mindkét ágát beleértve. Sohasem volt olyan elegáns, mint az anyám. Gretchen vidéki nő volt, és olyan szívós és kemény, mint azok a pionír asszonyok, akik átkeltek a Red Riveren. Akkoriban a texasi asszonyok megtanulták, hogyan gondoskodjanak magukról, mert a férfiak mindig távol voltak, amikor szükség lett volna rájuk. Az akkori asszonyok modern utódai még mindig ilyenek voltak, vasakaratúak a Mary Kay smink alatt.

Gretchen néni teljes joggal lehetett volna tragikus alak. Háromszor jegyezték el, és mindhárom vőlegényét elvesztette. Az elsőt a koreai háborúban, a másodikat autóbalesetben, a harmadikat pedig egy nem diagnosztizált szívbetegségben. Gretchen néni minden alkalommal szembenézett a vesztességgel, meggyászolta a kedveseit, és elfogadta a sors döntését. Végül kijelentette, hogy soha többé nem gondol a férjhezmenetelre, mert nyilvánvaló, hogy számára nem rendeltetett férj.

De Gretchen néni ennek ellenére megtalálta a módját, hogy élvezze az életet. Élénkvörös és korallpiros ruhákat hordott, a rúzsa színben mindig illett az öltözékéhez, és ékszert is viselt minden felékszerezhető testrészén. A haját nagy, ezüstfehér labdává fésülte. Amikor kicsi voltam, sokat utazott, és majdnem mindig hozott valami ajándékot nekünk.

Valahányszor meglátogatott minket Gretchen néni, hogy nálunk töltsön egy hetet vagy kicsivel többet, anyának sohasem tetszett. Két erős akaratú nő egy házban olyan volt, mintha két vonatot egy vágányra tereltek volna, s nem maradt más hátra, mint várni az összeütközést. Anya szerette volna korlátozni Gretchen néni látogatásait, de nem merte. Ritkán hallottam apámat éles hangon kikelni anya ellen, s ezen ritka alkalmak egyike az volt, amikor anya apa kotnyeles nővérére panaszkodott.

– Fütyülök rá, hogy fenekestül felfordítja a házat – jelentette ki az apám. – Gretchen megmentette az életemet.

Apa még iskolás volt, amikor az apja, a nagyapám örökre otthagyta a családját, mindenfelé elterjesztve, hogy a felesége a leggonoszabb nő, aki valaha is élt a földön, ráadásul őrült is, s míg egy őrült nővel valahogy elboldogulna, nincs annál rosszabb, mint egy gonosz asszony férjének lenni. Eltűnt Conroe-ból, ahol akkoriban laktak, és soha többé nem hallottak róla.

Az ember azt hinné, hogy nagymama legalábbis elgondolkozott nagyapa távozásán, talán még arra is ösztökélte, hogy valamivel kedvesebb legyen. De nem, pontosan az ellenkezője történt. Valahányszor felbosszantották, a két gyerekén, Gretchenen és Churchillen csattant az ostor. És úgy tűnt, gyakorlatilag minden és mindenki bosszantja. Konyhai eszközökkel, kerti szerszámokkal vagy bármivel, ami a kezébe akadt, félholtra verte a gyerekeit.

Akkoriban az emberek toleránsabbak voltak az ilyen dolgokban, így senki sem avatkozott abba, amit mindenki a család magánügyének tartott. Gretchen tudta, hogy az öccsével együtt előbb-utóbb végük, ha nem szabadulnak ki onnan.

Mosást és varrást vállalt, hogy pénzt szerezzen, és a tizenhatodik születésnapja utáni éjszakán fölkeltette Churchillt, kartonbőröndbe pakolta a holmijukat, és az utcasarkon várakozó fiújához sietett. A fiú a kocsijával a Conroe-tól jó hatvanöt kilométerre levő Houstonba vitte őket, megígérte, hogy hamarosan ismét eljön, azzal elhajtott. Soha többé nem látták. Gretchennek jó volt így, igazából nem számított rá, hogy a fiú újra felbukkan. Egy telefontársaságnál vállalt munkát, hogy eltartsa magát és az öccsét. A nagyi sohasem talált rájuk, bár az is kétséges, hogy kereste-e őket egyáltalán.

Évekkel később, amikor Gretchen és Churchill úgy vélte, a nagyi már túl idős ahhoz, hogy ártson nekik, Gretchen megkért valakit, tudja meg, hogy él az anyjuk. Kiderült, hogy szánalmas körülmények közt tengeti az életét, a házban rendetlenség uralkodott, és ellepték a férgek. Így Gretchen és Churchill beadták a nagyit egy öregek otthonába, ahol ő boldogan terrorizálta az otthon lakóit és személyzetét még vagy tíz évig, a haláláig. Churchill sohasem látogatta meg, de Gretchen időről időre bement hozzá. Néha kivitte a helyi étterembe vagy egy áruházba, hogy néhány ruhát, pongyolát vegyen neki, aztán visszavitte az otthonba.

– És kedves volt veled, amikor elvitted ebédelni vagy vásárolni? – kérdeztem egyszer Gretchen nénitől.

A kérdés megmosolyogtatta.

– Nem, édesem, nem tudta, hogyan kell kedvesnek lenni. Bármit tettél érte, úgy érezte, az jár neki, sőt még többet érdemelne.

– Miért gondoskodtál róla, miért látogattad meg azok után, amit veletek tett? Én hagytam volna, hogy ott rohadjon meg, ahol van.

– Tudod… – Gretchen elgondolkodva csücsörített –, arra gondoltam, nem tehet róla, hogy ilyen. Le volt égve, amikor visszamentem hozzá.

A következő néhány év nem múlt el nyomtalanul Gretchen fölött. Kicsit feledékennyé vált, kicsit zsémbessé. Úgy mozgott, mintha az ízületei nem kapcsolódnának egymáshoz olyan szorosan, mint kellene. Elvékonyodó bőre áttetszővé vált, a kék erek úgy rajzolódtak ki rajta, mint egy diagram vázlata, amelyet nem radíroztak ki rendesen. Anya halála után hozzánk költözött, aminek apa örült, mert szerette volna rajta tartani a szemét.

Carrington házba kerülése, úgy tűnik, megadta Gretchennek azt a lökést, amelyre oly nagy szüksége volt. Senki sem vitathatta, hogy ők ketten rajonganak egymásért.

Rózsaszín és lila ruhájában, nagy csillogó masnis copfjával Carrington maga volt a megtestesült kilencéves manöken. A kisebb menyasszonyi csokrot hozta, amelyet Libertynek kell eldobnia.

– Majd én eldobom – ajánlotta fel Carrington. – Liberty közel sem tud olyan jól dobni, mint én.

– Te voltál a legszebb menyasszony, akit valaha is láttam – lépett oda hozzá Gretchen, és ragyogó arccal megölelte. – Mit veszel fel asszonyruhának?

– Ez az asszonyruhám – felelte Liberty.

– De hát ez nadrág!

– Ez egy Escada kosztüm, Gretchen néni – mondtam. – Nagyon elegáns.

– Több ékszerre van szükséged – jelentette ki Gretchen. – Ez a ruha túl egyszerű.

– Nincs túl sok ékszerem – mosolygott Liberty.

– Akkora gyémánt van a gyűrűdben, mint egy ajtógomb – jegyeztem meg. – Kezdetnek megteszi.

Elvigyorodtam, látva, hogy Liberty összerezzen zavarában a jegygyűrű említésére, amelyet túl nagynak tartott. A bátyám persze tovább fokozta a zavarát azzal, hogy kavicsnak becézte a gyémántot.

– Szükséged van egy karkötőre – közölte Gretchen határozottan, és egy kis bársonyzacskót nyújtott felé. – Vedd ezt el, Liberty. Egy kis csingilingi, hadd tudják mások, ha a közelben jársz.

Liberty óvatosan kinyitotta a zacskót, és a szívem elszorult, amikor megláttam, mi van benne: az arany szerencsekarperece, amelyet Gretchen sohasem vett le, és amelyről azokról az egzotikus helyekről származó talizmánok lógtak, ahol megfordult.

Nekem ígérte, amikor ötéves voltam.

Még a napra is pontosan emlékeztem, mert egy gyerekeknek való szerszámkészlettel ajándékozott meg, még bőröv is volt hozzá mindenféle zsebbel és akasztóval. Igazi szerszámok voltak benne, köztük egy G bilincs, ár, fűrész, vízmérő, kalapács, nyolc csavarkulcs és egy csillagfejű csavarhúzókészlet.

Anyának kidülledt a szeme, amikor meglátott a szerszámosövvel a derekamon. Kinyitotta a száját, s mielőtt megszólalt volna, tudtam, visszaveteti Gretchen nénivel az ajándékát. Ezért felmarkoltam egy halom szerszámot, és az apámhoz rohantam, aki akkor lépett be a szobába.

– Nézd, mit hozott nekem Gretchen néni!

– Nahát, milyen aranyos! – mondta apa, és előbb a nővérére mosolygott, aztán anyára, de anya arckifejezése láttán megfagyott a mosolya.

– Gretchen – mondta az anyám csípősen –, szeretném, ha legközelebb engem is megkérdeznél, mielőtt ajándékot veszel a lányomnak. Nem tervezem, hogy építőmunkást nevelek fel.

Abbahagytam az ugrálást.

– Nem adom vissza.

– Ne feleselj vissza az anyádnak! – szólt rám az apám.

– Az ég szerelmére! – kiáltott fel Gretchen. – Azok csak játékok, Ava. Haven szeret barkácsolni. Nincs abban semmi rossz.

– Én döntöm el, mi a legjobb a lányomnak, Gretchen – vágott vissza anya haragosan. – Ha olyan sokat tudsz a gyerekekről, talán szülnöd kellene egy sajátot.

Azzal kiviharzott a szobából, jeges csendet hagyva maga után.

Gretchen felsóhajtott, és a fejét csóválva apára nézett.

– Megtarthatom a szerszámokat? – kérdeztem.

Apa bosszús pillantást vetett rám, és anya után indult.

A kezemet szorosan összekulcsolva magam előtt lassan Gretchenhez mentem. Ő nem szólt semmit, de tudtam, mit kell tennem. Kikapcsoltam a szerszámosövet, és gondosan visszatettem a dobozába.

– Azt hiszem, teáskészletet kellett volna hoznod – mondtam gyászosan. – Vedd vissza, Gretchen néni. Anya úgysem engedné meg soha, hogy játsszak vele.

Gretchen megpaskolta a térdét, és én az ölébe másztam, kényelmesen belefészkelve magam a púder, a hajspray és a Rive Gauche parfüm illatába. Látva, hogy milyen kíváncsian nézegetem a szerencsekarperecét, levette és a kezembe adta, hogy közelebbről is szemügyre vehessem. Mindig vett valami kabalát magának, ha valami új helyre utazott. Találtam egy apró Eiffel-tornyot, egy ananászt Hawaiiról, egy gyapotbálát Memphisből, egy örvénylő köpenyű matadort, egymást keresztező síléceket New Hampshire-ből, és még sok mást, túl sokat ahhoz, hogy mind felsoroljam.

– Egy napon majd neked adom ezt a karperecet – mondta Gretchen –, és te hozzáteheted a saját kabaláidat.

– Én is olyan sok helyre fogok utazni, mint te, Gretchen néni?

– Lehet, hogy te majd nem akarsz. A hozzám hasonló emberek csak azért utazgatnak, mert nincs rá elég okuk, hogy nyugton maradjanak.

– Amikor majd nagy leszek, sohasem fogok nyugton maradni – jelentettem ki.

Gretchen megfeledkezett az ígéretéről, gondoltam. Nem az ő hibája. Az utóbbi időben sok mindenről megfeledkezett. Nem gond, mondtam magamnak. Engedd el. De ismertem minden egyes kabala történetét, és úgy éreztem, mintha Gretchen elvette volna tőlem azt a maroknyi emléket, és Libertynek ajándékozta volna. Valahogy sikerült mosolyt kényszerítenem magamra, és meg is tudtam tartani.

Gretchen nagy hűhóval csatolta fel a karperecet Liberty csuklójára. Carrington izgatottan körbetáncolta őket, azt követelve, hogy megnézhesse a kabalákat. A mosolyom mintha nem is lett volna része az arcomnak. Úgy lógott rajta, mint egy szegre akasztott kép a falon.

– Azt hiszem, csinálnom kellene ezzel valamit – mondtam könnyedén. Felvettem a fátylat az ágyról, és a karomra hajtogattam. – Hanyag koszorúslány vagyok, Liberty, ki kellene rúgnod.

Liberty rám pillantott, és a vidám álarc mögött meglátott valamit, amitől nyugtalan lett.

Amikor mindnyájan kifelé indultunk, Gretchen előrement Carringtonnal, és Liberty megérintette a karom, hogy visszatartson.