„Fontos regény… Simmons nem csak ígérget. Hozza a formáját.”

Science Fiction Chronicle

„Egy ritka műfaj kiemelkedő darabja:

irodalmi igényességű űropera, hihető szereplőkkel,

akik kemény erkölcsi dilemmák előtt állnak.”

The New York Times Book Review

„Gondolatébresztő, megindító, de ugyanakkor hihetetlenül szórakoztató.

Mint Dickens olvasói abban az időben,

én is kiéhezve várom a folytatást a történetszövés modern mesterétől.”

Des Moines Sunday Register

„Simmons géniusza az űroperát valami újszerű költészetté formálja.”

The Denver Post

„A Hyperion-könyvek méltó folytatása.”

San Francisco Chronicle

Impresszum

Dan Simmons: Endymion

Copyright © Dan Simmons, 1995

Hungarian translation © Huszár András, 2011

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Dan Simmons: Endymion

Bantam Books, New York, 1996

Fordította: Huszár András

ISBN: 978-615-5272-50-9 (epub)

ISBN: 978-615-5272-51-6 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: Varga Bálint, Meznerics Gergely

A borítót és a kötetet tervezte: Kuszkó Rajmund

Felelős szerkesztő: Csurgó Csaba

Szerkesztő: Csurgó Csaba

Korrektor: Boncz Éva

Műfaj: science fiction

„Nem szabad elfelejtenünk, hogy az emberi lélek, bármily függetlenül teremtett jelen való dolognak tünteti fel a filozófiánk, születésében és növekedésében elválaszthatatlan az univerzumtól, amelyben világra jött.”

Teilhard de Chardin

Isteneket ide! Ó, ide nekünk

az isteneket!

Elegünk van már az emberből

és a motorerőből.

D. H. Lawrence

1

Önök rossz okból olvassák ezeket a sorokat.

Ha azért olvassák, hogy megtudják, milyen volt szeretkezni egy messiással – a mi messiásunkkal –, akkor ne is olvassanak tovább, mert nem többek egyszerű kukkolóknál.

Ha azért olvassák, mert rajonganak az öreg költő művéért, az Énekekért, és furdalja az oldalukat a kíváncsiság, vajon hogyan alakult később a hyperioni zarándokok élete, csalódni fognak. Legtöbbjükkel nem tudom, mi történt. Közel háromszáz évvel a születésem előtt éltek és haltak meg.

Ha azért olvassák, mert jobban el akarnak mélyedni a Tanítómester üzenetében, ugyancsak csalódás vár magukra. Bevallom, inkább nőként érdekelt, semmint tanítóként vagy messiásként.

Végezetül, ha azért olvassák, hogy megtudják, mi lett az ő sorsa, vagy akár az enyém, rossz forrást választottak. Habár mindkettőnk végzete olyan bizonyosnak tűnik, amilyen bizonyosnak csak tűnhet, nem voltam mellette, amikor az övé beteljesedett, én pedig ezen szavak lejegyzése közben is az utolsó felvonást várom.

Eleve meglepne, ha soraimat bárki is elolvasná. De nem ez lenne az első alkalom, hogy az események a meglepetés erejével hatnak rám. Az elmúlt években egymást követték a valószínűtlen fejlemények, mindegyik bámulatosabb és látszólag elkerülhetetlenebb volt, mint az előző. Azért írok, hogy megosszam ezeket az emlékeket. Vagy talán nem is a megosztás vágya vezérel – tudván, hogy a készülő dokumentumot nagy valószínűséggel sosem fogják megtalálni –, csupán papírra akarom vetni az eseményeket, hogy sorrendbe tehessem őket a fejemben.

Egy Hidzsra előtti író egyszer azt írta: „Honnan tudjam, mit gondolok, amíg nem látom, mit mondok?” Erről van szó. Előbb látnom kell a dolgokat, hogy tudjam, mit gondoljak róluk. Látnom kell a tintába foglalt eseményeket és a kinyomtatott érzelmeket, hogy elhiggyem, valóban megtörténtek és megérintettek.

Ha ugyanazon okból olvassák e sorokat, amiért én írom őket – vagyis hogy mintát leljek az elmúlt évek káoszában, hogy rendet vágjak az életünket az elmúlt szabványévtizedekben uraló, véletlenszerű eseménysorozaton –, akkor talán mégiscsak jó okból olvassák.

Hol is kezdjem? Talán az egyik halálos ítélettel. No de melyikkel – az enyémmel vagy az övével? És ha az enyémmel… melyikkel? Van választék bőven. Talán ezzel a mostanival, a legutolsóval helyénvaló kezdeni. A befejezéssel.

E sorokat egy Schrödinger macskája dobozban írom az Armaghast vesztegzár alá vett bolygója körül, magas keringési pályán. A macska doboza nem is igazán doboz, inkább egy sima burkolatú, mindössze hat méterszer három méteres ovoid. Ez jelenti majd számomra az egész világot életem végéig. Világom belterének nagy részét egy spártai cella tölti ki, benne egy fekete doboz mechanizmusával működő légfrissítővel/hulladék-újrahasznosítóval, a priccsemmel, az ételszintetizálóval, egy keskeny polccal, mely egyszerre szolgál ebédlő- és íróasztalként, s végül a vécével, a mosdóval és a zuhanyzóval, amiket magam sem értem, miféle illendőségi okokból, de plasztikgyapot válaszfal mögé dugtak. Soha senki nem fog meglátogatni. A magánélet szentsége üres tréfának hat.

Van egy szövegtáblám meg egy íróvesszőm. Amint befejezek egy oldalt, átvezetem az újrahasznosító által gyártott mikropergamenre. Egyedül a hajszálvékony lapok lassú gyarapodása mutat napi változást a környezetemben.

A mérges gázzal teli kapszulát nem lehet látni. A macska dobozának statikus-dinamikus burkolatába helyezték, és úgy kötötték rá a légszűrő berendezésre, hogy ha valaki megpróbálna babrálni vele, esetleg áttörni magát a páncélt, azonnal kiszabaduljon a cianid. A sugárzásmérő műszert, az időzítőjét és az izotópot szintén a burkolat fagyott energiájába olvasztották. Nem tudhatom, mikor aktiválja a véletlenszerű időzítő a sugárzásmérőt. Nem tudhatom, mikor nyitja ki ugyanez a véletlenszerű időzítő eszköz az apró izotóp ólompajzsát. Nem tudhatom, mikor bocsát ki az izotóp egy részecskét.

Azt viszont tudni fogom, amikor a műszer – az izotóp részecske-kibocsátásának pillanatában – aktiválódik. Ha minden igaz, kesernyés mandulaillatot fogok érezni egy-két másodperccel azelőtt, hogy a gáz végezne velem.

Remélem, nem tart tovább egy-két másodpercnél.

A kvantumfizika ősi talánya szerint technikailag most se nem élek, se nem vagyok halott. Az annak idején a Schrödinger gondolatkísérletében szereplő macskának fenntartott, egymást átfedő valószínűségi hullámok függőben lévő állapotában leledzek. Mivel a macska dobozának burkolata lényegében helyhez kötött energia, mely a legapróbb zavaró hatásra robban, senki nem fog benézni, élek-e, halok-e. Elméletileg senki sem felelős közvetlenül a kivégzésemért, a kvantumelmélet megváltoztathatatlan törvényei ugyanis mikroszekundumról mikroszekundumra felmentenek vagy elítélnek. Nincsenek megfigyelők.

Én viszont megfigyelő vagyok. Én nem csak közönyös érdeklődéssel várom e valószínűségi hullámok összeomlását. Abban a pillanatban, amikor a cianidgáz felszisszen, ám a tüdőmet, a szívemet és az agyamat még nem éri el, én tudni fogom, melyik állapot felé billent a világegyetem mérlegének nyelve.

Legalábbis, ami engem illet. És hát, ha jobban belegondolunk, az emberek többségét más szempontból nem is szokta érdekelni, milyen végkifejletet tartogat a világegyetem.

Időközben eszem, alszom, székletet ürítek, levegőt veszek, végzem a végeredményben felejthető napi rituálékat. Ironikus, hiszen jelenleg életem – már ha „életnek” lehet nevezni – egyetlen célja az emlékezés. És hogy megírjam az emlékeimet.

Ha ezt olvassák, szinte biztos, hogy nem azért olvassák, amiért kellene. De hát az életben oly sokszor nem az a fontos, mit miért teszünk. A lényeg, hogy megtesszük. A végén csakis annak a megmásíthatatlan ténye számít, hogy én leírtam e sorokat, önök pedig elolvassák őket.

Hol is kezdjem? A lánnyal? Önök róla akarnak olvasni, és ő az egyetlen az életemből, akire mindenek, és mindenki felett emlékezni vágyom. De talán azokkal az eseményekkel kellene kezdenem, melyek előbb őhozzá vezettek, majd a galaxison át, s még azon túl is: ide, ahol most vagyok.

Azt hiszem, az elején kezdem – az első halálos ítéletemmel.

2

A nevem Raul Endymion. A keresztnevem a Saulra rímel. Hyperion bolygóján születtem a helyi naptár szerint l. l. u. 693-ban, a Hidzsra előtti időszámítás szerint Kr. u. 3099-ben, vagy ahogy a legtöbben mérni szoktuk az időt a Pax korában: 247 évvel a Bukás után. Amikor a Tanítómesterrel utaztam, úgy tartották rólam, hogy pásztor vagyok, ami igaz is. Többé-kevésbé. A családom nomád pásztorkodásból élt az aquliai kontinens legelhagyatottabb területének mocsaraiban és legelőin. Magam is ott nevelkedtem, és gyerekkoromban néha én is tereltem juhokat. Kellemes időszakként emlékszem vissza azokra a nyugodt éjszakákra a Hyperion csillagos égboltja alatt. Amikor betöltöttem a tizenhatot (a Hyperion naptára szerint), elszöktem otthonról, és felcsaptam katonának a Pax irányítása alatt álló polgárőrségbe. Abból a három évből leginkább csak a dögunalmas napi rutinra emlékszem, meg arra a négy kellemetlen hónapra, amikor a Karom-jégtáblához küldtek bennszülöttekkel harcolni az ursusi lázadás idején. Miután kiszuperáltak a polgárőrségből, kidobóként és black jack osztóként dolgoztam a Kilenc Farok egyik rossz hírű kaszinójában, két esős évaszkon át egy uszály parancsnokaként szolgáltam a Kans felső szakaszán, majd kertésznek tanultam a Csőr egyes birtokain Avrol Hume tájművész keze alatt. De a „pásztor” biztos jobban hangzott a Tanítómester krónikásainak, amikor elérkezett az idő, hogy felsorolják legközelebbi tanítványainak korábbi foglalkozásait. A „pásztornak” szép bibliai csengése van.

Nincs ellenemre a pásztor titulus. Ám ebben a történetben olyan pásztorként tűnök fel, akinek a nyája egyetlen végtelenül fontos bárányból áll. És többször vesztettem el, mint ahányszor megtaláltam.

Amikor életem örökre megváltozott, és ez a történet valóban kezdetét vette, huszonhét éves voltam, a Hyperionon születettek mércéjével magas, a kezemen nőtt vaskos bőrkeményedéseket és bogaras ötleteimet leszámítva egy a sok közül. Akkoriban vadászokat vezettem a Toschahi-öböl feletti lápföldön, Port Romance-tól száz kilométerre északra. Addigra szereztem némi jártasságot a szexben, és jóval többet a fegyverek terén, első kézből tapasztaltam meg, mekkora hatalma van a kapzsiságnak a férfiak és nők kapcsolatában, a túlélés érdekében megtanultam használni az öklömet és szerény értelmi képességemet, rengeteg mindenre kíváncsi voltam, és csak egy dolgot vettem biztosra: hogy életem hátralevő részében nemigen érnek majd nagy meglepetések.

Tiszta hülye voltam.

Huszonnyolcadik életévem őszén leginkább negatív állításokkal lehetett jellemezni engem. Soha nem hagytam el a Hyperiont, és eszembe sem jutott, hogy külvilágra utazzak. Jártam már az egyház katedrálisaiban, hogyne jártam volna; a Pax még az olyan távoli vidékekre is kiterjesztette civilizáló befolyását, mint ahová a családom Endymion városának száz évvel korábbi feldúlása után elmenekült – ám sem a katekizmust, sem a keresztet nem fogadtam el. Háltam már nőkkel, de sosem voltam még szerelmes. Nagymamám gyámkodását leszámítva a tudásomat autodidakta módon, könyvekből szereztem. Csak úgy faltam a könyveket. Huszonhét éves voltam, s azt hittem, mindent tudok.

Semmit sem tudtam.

Így esett hát, hogy azon a kora őszi napon, huszonnyolcadik életévemben, boldog tudatlanságban, egykedvűen biztosra véve, hogy soha semmi lényeges nem fog megváltozni, elkövettem azt a bűncselekményt, mellyel kiérdemeltem, hogy halálra ítéljenek, és elkezdődött valódi életem.

A Toschahi-öböl feletti láp veszélyes, egészségtelen, már jóval a Bukás előtt olyan volt, mint most, mégis, százával jönnek a gazdag vadászok – többen más bolygókról – minden évben a kacsák miatt. A proto-vadkacsák nagy része nem sokkal azután, hogy hétszáz éve felélesztették és kiengedték őket a csírahajóból, elpusztult, vagy azért, mert képtelenek voltak alkalmazkodni a hyperioni éghajlathoz, vagy azért, mert becserkészték őket az őshonos ragadozók, néhány kacsa azonban életben maradt Aquila északi-középső részének lápvidékén. Jöttek is a vadászok. Én pedig vezettem őket.

Négyen dolgoztunk a táborhelyen, egy elhagyatott plasztikgyapot-ültetvényen a lápvidék és a Kans folyó egyik mellékága közé ékelődött, keskeny agyag- és sárnyúlványon. A másik három idegenvezető a halászatra és a nagyvadakra szakosodott, de a kacsák vadászidényében enyém volt az egész ültetvény, meg a lápvidék nagy része. A lápvidék szubtrópusi, mocsaras területén javarészt sűrű chalmabozót nőtt, varsafaerdő, valamint a mérsékelt égövre jellemző, hatalmas prométheuszok az ártér feletti, sziklás részeken, de a kora őszi csípős, száraz, hideg időben ott pihentek meg vándorlás közben a déli szigetekről a Farktoll-fennsík legtávolabbi tóvidéke felé tartó vadkacsák.

Másfél órával hajnal előtt keltettem fel a négy „vadászt”. Magam készítettem reggelit, füstölt sonkát, pirítóst és kávét, de a négy túlsúlyos üzletember morogva és szitkozódva lapátolta be. Emlékeztetnem kellett őket, hogy ellenőrizzék és tisztítsák meg a fegyvereiket: hárman sörétest hordtak, a negyedik meg volt olyan ostoba, hogy kőkorszaki energiapuskát hozzon magával. Amíg zsörtölődve falatoztak, hátramentem a kalyiba mögé, és leültem Izzy, a labrador retriever mellé, aki kiskutya kora óta velem volt. Izzy tudta, hogy vadászni megyünk, és a fejét meg a nyakát simogatva kellett lenyugtatnom.

Éppen csak derengeni kezdett, amikor elhagytuk az elburjánzott ültetvényt egy lapos fenekű csónakban. Sugárzó ökörnyálak rebbentek át az ágak sötét alagútjaiban és a fák felett. A vadászok – M. Rolman, M. Herrig, M. Rushomin és M. Poneascu – előreültek az evezőpadba, míg én a rúddal kormányoztam. Izzyt és engem elválasztottak a többiektől a halomban álló úszó lesállások – a tányérok domború alja még így is átlátszott a plasztikgyapot védőburok durva nádfonatán. Rolman és Herrig méregdrága álcaponcsót viselt, noha egészen addig nem aktiválták a polimert, amíg mélyebbre nem hatoltunk a mocsárban. Megkértem őket, hogy ne beszéljenek olyan hangosan, mert közeledtünk az édesvízi mocsárhoz, ahová a kacsák leszállnak. Mind a négyen sértődötten bámultak rám, de halkabbra fogták, és csakhamar elhallgattak.

Olyan világos volt, hogy már-már olvasni is lehetett volna, amikor megállítottam a csónakot a vadászláp szegélyén, és vízre bocsátottam a lesállásokat. Felkaptam agyonfoltozott vízhatlan ruhámat, és belecsusszantam a derékig érő vízbe. Izzy csillogó szemmel áthajolt a csónak peremén, de intettem neki, hogy ne ugorjon be. Remegve ugyan, de visszaült.

– Legyen szíves, adja ide a fegyverét! – mondtam M. Poneascunak, az első embernek. Ezeknek a kocavadászoknak már az is nehezére esett, hogy el ne veszítsék az egyensúlyukat, miközben beszállnak a kis úszó lesállásokba; nem mertem náluk hagyni a sörétes puskákat. Kértem őket, hogy hagyják üresen a töltényűrt és kibiztosítva a fegyvert, erre amikor Poneascu átnyújtotta a puskáját, a töltényűr lámpája pirosan világított, jelezve, hogy töltve van, és persze nem volt kibiztosítva. Kiszedtem a töltényt, kibiztosítottam, becsúsztattam a fegyvert a vállamon átvetett vízhatlan tokba, és tartottam az úszó lesállást, amíg a testes férfi lelépett a csónakról.

– Mindjárt jövök – szóltam halkan a másik háromnak, aztán chalmaleveleken átgázolva a mellkasomra erősített hámmal vontatni kezdtem a lesállást. Hagyhattam volna, hogy a vadászok kormányozzák el az úszó lesállásokat oda, ahová szeretnék, de a lápvidék telis-tele volt futósaras cisztákkal, melyek rudat és kormányost egyaránt elnyelnek, vérrel teli, léggömb méretű drakulakullancsok lakták, melyek előszeretettel repülnek rá mozgó tárgyakra a fenti ágakról, csüngő pántlikakígyók tarkították, melyeket az óvatlanok könnyen chalmaleveleknek nézhetnek, és hemzsegett a harcos kajmánhalaktól, melyek pillanatok alatt átharapják az ember ujját. Sok más meglepetés várta még az először idelátogatókat. Meg aztán, saját tapasztalatból tudtam, hogy a legtöbb hétvégi vadász biztosan úgy helyezné el a lesállását, hogy egymást kezdjék el lődözni, amint megjelenik az első vadkacsacsapat. Az én feladatom volt ennek elejét venni.

Egy lehajló levélcsoport takarásába kormányoztam Poneascut a déli iszapzátonyhoz, ahonnan jó rálátása nyílt a legnagyobb kiterjedésű nyílt víztömegre, megmutattam, hová helyezem el a többi lesállást, szóltam, hogy a ponyva rése mögül figyeljen, és ne kezdjen el lődözni, amíg mindenki a helyén nem lesz, aztán visszamentem a másik háromért. Rushomint elvittem úgy húsz méterrel jobbra az első férfitól, Rolmannak találtam egy jó helyet a keskeny benyúló öböl közelében, majd visszagázoltam a hülye energiafegyveres vadászhoz, M. Herrighez.

Tudtam, még tíz perc, és felkel a nap.

– A kereszt verjen meg, kurvára ideje volt, hogy az eszedbe jussak! – förmedt rám a kövér ember, ahogy felé közeledtem. Időközben be is szállt az úszólesbe; terepszínű nadrágja csuromvíz volt. A csónak és az öböl torkolata közti metánbuborékok egy nagyobb sárcisztát sejtettek, ezért hát oda-vissza, minden alkalommal az iszapzátony közelében kellett átverekednem magam.

– Nem azért fizetünk, hogy a keresztverte időnket pocsékold – morogta egy vastag szivart rágcsálva.

Bólintottam, a szájához nyúltam, kikaptam a meggyújtott szivart a foga közül, és a cisztába hajítottam. Mázlink volt, hogy a buborékok nem kaptak lángra.

– A kacsák megérzik a füstöt – mondtam, rá sem hederítve hápogására és elvörösödő fejére.

Belebújtam a hámba, és a nyílt lápra húztam a lesállást, mellemmel törve utat a vöröses-narancssárgás algarétegen, amely az előző forduló óta lepte el a vízfelszínt.

M. Herrig drága és haszontalan energiafegyverét cirógatta, és dühösen méregetett.

– Öcsi, jobb, ha vigyázol a keresztverte szádra, vagy én fogom befogni helyetted! – fenyegetőzött. Poncsóját és terepszínű vadászingét kigombolva hagyta annyira, hogy megcsillanjon alatta a nyakában lógó, aranyszínű Pax-kettőskereszt, és kilátsszon a mellkasában lévő, valódi keresztség vörös duzzanata. M. Herrig újjászületett keresztény volt.

Nem szóltam semmit, amíg annak rendje s módja szerint el nem helyeztem a lesállását az öböl bal oldalán. Innentől mind a négy mesterlövész bátran tüzelhet a tó felé, és nem kell attól félniük, hogy egymást találják el.

– Húzza magára a ponyvát, és figyeljen a rés mögül! – magyaráztam, miközben leoldottam a les kötelét a hámról, és egy chalmagyökérhez erősítettem.

M. Herrig mordult egyet, de nem tekerte le az álcázóponyvát a kupolarúdról.

– Várja meg, amíg elengedem a csalimadarakat, és csak utána tüzeljen – közöltem. A többi vadászállásra mutattam. – És ne lőjön az öböl irányába! Ott leszek a csónakban.

M. Herrig nem válaszolt.

Vállat vontam, és visszagázoltam a csónakhoz. Izzy ott ült, ahová ültettem, de megfeszülő izmaiból és csillogó szeméből látszott, hogy lélekben kölyökkutyaként ugrándozik. Anélkül, hogy bemásztam volna a csónakba, megvakartam a nyakát.

– Már csak percek kérdése, kislány – suttogtam. Miután már nem kellett ülve maradnia, a csónak orrához szaladt, míg én elindultam a benyúló öböl felé, magam után húzva a csónakot.

A sugárzó ökörnyálaknak nyoma veszett, s ahogy a hajnal előtti derengés tejfehér ragyogássá szilárdult, az eget behálózó meteorzápor is elhalványult. A lapályon ciripelő rovarok és kuruttyoló ásógyíkok szimfóniájának helyét lassan átvette a reggeli madárcsicsergés, meg egy-egy harci hólyagját felfújó kajmánhal toccsanása. Az ég keleten már a napközbeni, mélyebb lazúrkék színét öltötte fel.

Behúztam a csónakot a levelek alá, jeleztem Izzynek, hogy maradjon az orrban, és négy csalimadarat bányásztam ki az evezőpadok alól. Leheletfinom jégpáncél borította a partvonalat, a láp közepe azonban tiszta volt, elkezdtem hát lerakosgatni a csalikat, egymás után aktiválva őket. A víz sosem ért a mellemnél feljebb.

Alighogy visszatértem a csónakhoz, és lefeküdtem Izzy mellé a levelek takarásában, megérkeztek a kacsák. Izzy hallotta meg először. Minden porcikája megfeszült, és felkapta az orrát, mintha kiszagolná őket a szélben. Egy másodperccel később szárnysuhogás hallatszott. Előrehajoltam, és kilestem a sűrű lombtakaró mögül.

A tó közepén hagyott csalimadarak fel-alá úszkáltak és tollászkodtak. Egyikük felszegte a fejét, és hívó hangot hallatott, éppen amikor a valódi vadkacsák feltűntek a fák déli vonala felett. Három kacsa kivált a kötelékből, kifeszítették szárnyukat, hogy lefékezzenek, és láthatatlan csúszdán siklottak a láp felé.

Megint elfogott az izgalom, ami ilyenkor szokott: gombóc nő a torkomban, dübörög a szívem, egy pillanatra mintha megállna, majd nagyot sajdul. Életem java részét félreeső vidékeken töltöttem a természet megfigyelésével, ám ha ilyen szépséggel szembesülök, az mindig mélyen megérint, s nem találok rá szavakat. Izzy mozdulatlanul, mereven állt az oldalom, akár egy ébenfa szobor.

Ekkor dördültek el az első lövések. A három sörétes puskás azonnal tüzet nyitott, olyan gyorsan lőttek, amilyen gyorsan kihullottak a töltényhüvelyek. Az energiafegyver sugara átszelte a lápot, a keskeny lila fénynyaláb szabad szemmel látható volt a reggeli ködben.

Az első kacsát egyszerre két-három sorozat is telibe kaphatta; toll- és bélpermetet fröcskölve vetették szét a lövések. A másodiknak lenyaklott a szárnya, minden báj és kellem nélkül hullott alá. A harmadik vadkacsa jobbra billent, közvetlenül a víz felett visszanyerte az egyensúlyát, és szárnyát rebbentve próbált magasabbra emelkedni. Az energianyaláb utánahasított, néma kaszaként suhintva végig a leveleken és a faágakon. Ismét eldördültek a puskák, de a vadkacsa mintha megjósolta volna, hová fognak célozni. A madár lebukott a tó irányába, éles jobbkanyart vett, és az öbölnek vette az irányt.

Egyenesen Izzy és én felém.

A madár legfeljebb két méterrel repülhetett a víz felett, erős szárnycsapásokkal, görcsösen megfeszült testtel menekült. Ekkor fogtam fel, hogy a fák alá fog repülni, a benyúló öblön keresztül. Annak ellenére, hogy a madár szokatlan repülési útonvala a vadászok állásai közé vezetett, mind a négyen tovább tüzeltek.

Jobb lábammal kilöktem a csónakot az ágak mögül.

– Tüzet szüntess! – ordítottam parancsoló hangon, kamatoztatva a rövid polgárőrkarrierem során őrmesterként szerzett tudásomat. Ketten engedelmeskedtek. Az egyik sörétes és az energiafegyver nem hallgatott el. A vadkacsa nyílegyenesen süvített el egy méterre tőlem, a csónak bal oldalán.

Izzyn remegés futott végig, és leesett az álla döbbenetében, ahogy a kacsa elverdesett mellettünk. A sörétes ugyan nem dördült el újra, a lila sugár azonban felénk pásztázott a felszálló párában. Felkiáltottam, és lerántottam Izzyt az evezőpadok közé.

A vadkacsa kijutott a chalmaágak útvesztőjéből a hátunk mögött, és néhány szárnycsapással magasabbra hágott. Hirtelen ózonszag támadt, és egy nyílegyenes lángcsóva szelte át a csónak tatját. Hasra vágtam magam a csónakban, s közben megragadtam Izzy nyakörvét, hogy közelebb húzzam.

A lila sugár egy milliméterrel kerülte el behajlított ujjaimat és Izzy nyakörvét. Izzy izgatott szemében csodálkozás suhant át egy röpke pillanatig, aztán megpróbálta a mellkasomra hajtani a fejét, mint kiskutya korában, amikor úgy tett, mintha bűntudata lenne. Ahogy megmozdult, feje és nyakának nyakörv feletti része elvált a törzsétől, és halk loccsanással átbukott a csónak peremén. A nyakörv a kezemben maradt, súlya még mindig rám nehezedett, elülső mancsa a mellemen reszketett. Aztán vér lövellt ki és terített be a tisztán elvágott nyaki ütőerekből. Odébb gurultam, miközben ellöktem magamtól kutyám rángatózó, fej nélküli tetemét. A vére meleg és rézízű volt.

Az energianyaláb újra végigsöpört, levágott egy súlyos chalmaágat a csónaktól egy méterre, majd kikapcsolódott, mintha nem is létezett volna.

Felültem, és M. Herrigre néztem a tó túloldalán. A kövér férfi éppen szivarra gyújtott; az energiafegyvert a térdére fektette. A szivarfüst elvegyült a lápról felszálló pára tekervényeivel.

A csónakból a mellkasig érő vízbe toccsantam. Izzy vére körülöttem örvénylett, ahogy megindultam M. Herrig felé.

Közeledtemre felemelte az energiafegyvert, és vizsgára tartotta a felsőteste előtt. A szivart a fogai közé szorítva szólalt meg.

– Na mi lesz, behozod onnan a kacsákat, amiket lelőttem, vagy hagyod lebegni őket, amíg meg nem rohad…

Amint karnyújtásnyi távolságba értem, bal kezemmel megragadtam a kövér fickó terepszínű poncsóját, és magam felé húztam. Megpróbálta vállhoz emelni a fegyverét, de jobb kezemmel kitéptem a kezéből, és messzire hajítottam az ingoványba. M. Herrig elkiáltotta magát, a szivarja a lesbe esett, én pedig lerántottam az üléséről a vízbe. Vizet és algát köpködve bukkant felszínre, és bemostam neki egyet, jó keményen, pontosan a száját találva el. Nekem a bőr szakadt fel a bütykeimen, neki meg kitörtek a fogai, majd hátrahanyatlott. Tarkója tompa puffanással nekicsapódott az úszóles vázának, amitől másodszor is elmerült.

Megvártam, amíg a hájas képe, mint valami döglött hal hasa, újból felúszik a felszínre, majd amikor megjelent, lenyomtam a víz alá, és figyeltem a buborékokat, amíg ő a karjával hadonászott, és húsos kezével hasztalanul csépelte a csuklómat. A másik három vadász ordibálni kezdett a láp túloldalán lévő vadászállásából. Nem törődtem velük.

Amikor M. Herrig keze lecsúszott a csuklómról, és az egyre vékonyodó sorban felúszó buborékok apránként elszivárogtak, elengedtem a fejét, és hátraléptem. Egy pillanatig azt hittem, már fel sem bukkan, de aztán a kövér férfi kirobbant a vízből, és belekapaszkodott a les peremébe. Vizet és algát öklendezett. Hátat fordítottam, és átgázoltam a többiekhez.

– Mára végeztünk – közöltem. – Kérem a fegyvereiket! Megyünk vissza a táborba.

Mindhárman tiltakozásra nyitották a szájukat; mindhárman a szemembe és vérfoltos arcomra néztek, aztán átnyújtották a sörétes puskáikat.

– Vegye fel a barátját – szóltam oda az utolsónak, Poneascunak. Visszacipeltem a fegyvereket a csónakhoz, kiürítettem a tárakat, elzártam a puskákat a csónakorr alatti vízhatlan rekeszben, és átvittem a töltényhüvelyekkel teli dobozt a tathoz. Izzy fej nélküli testében máris beállt a hullamerevség, ahogy átemeltem a peremen. A csónak alja a vérében ázott. Visszamentem a tathoz, elraktam a hüvelyeket, és rátámaszkodtam a kormányrúdra.

A három vadász végül megérkezett, ügyetlenül evezték saját lesállásaikat, magukkal húzva azt, amelyiken M. Herrig terült ki. A kövér ember azóta is az úszóles peremén lógott, arca sápadt volt. Bemásztak a csónakba, és nekiláttak behúzni a lesállásokat.

– Azokat hagyják itt – mondtam. – Kössék ki ahhoz a chalmagyökérhez. Majd később visszajövök értük.

Kikötötték az úszóleseket, aztán a fedélzetre vonszolták M. Herriget, ahogy egy hízott halat szokás. A csendet csak a lápi madarak és rovarok éledezése, meg M. Herrig folyamatos öklendezése törte meg. Amikor bent volt a csónakban, a másik három vadász morogva helyet foglalt, és ahogy a napsütés eloszlatta a sötét vízről felszálló reggeli pára maradékát, visszakormányoztam az ültetvényre.

És itt lett volna vége a történetnek. De persze nem itt lett vége.

Éppen ebédet készítettem a kezdetleges konyhában, amikor M. Herrig egy zömök katonai nyíllövedékes puskával a kezében kilépett a hálóbarakkból. Ezeknek a fegyvereknek a használatát tiltja a törvény a Hyperionon; a Pax egyedül a polgárőrségnek engedélyezte a viselésüket. Láttam a barakk ajtaján kikandikáló másik három vadász sápadt, döbbent arcát, míg M. Herrig whiskygőzben úszva a konyhába tántorgott.

A kövér ember nem bírta megállni, hogy ne tartson egy rövid, melodramatikus szónoklatot, mielőtt megölne.

– Te keresztverte pogány kurafi… – fogott bele, de nem vártam meg, hogy befejezze. Lebuktam, és előrevetődtem, mire M. Herrig csípőből tüzet nyitott.

Hatezer acél nyíllövedék szaggatta szét a tűzhelyet, a serpenyőt a tűzhelyen, amiben a ragut főztem, a mosogatót, a mosogató melletti ablakot, a polcokat és a polcokon lévő edényeket. Étel, műanyag, porcelán és üveg záporozott a lábamra, ahogy átkúsztam a nyitott pult alatt, és M. Herrig lába után nyúltam, aki közben áthajolt a pulton, hogy megszórjon egy második sorozattal.

Bokán ragadtam a hústornyot, és megrántottam. Hatalmas döndüléssel, a padlódeszkákon évtizedek óta gyűlő port felverve zuhant a hátára. Felmásztam a lábán, mászás közben beletérdelve az ágyékába, és megmarkoltam a csuklóját, hogy kiszedjem a fegyvert a kezéből. Erősen szorította a puskatust; ujjai a ravaszra feszültek. A heveder halkan sipított, ahogy egy újabb nyíllövedékes patron kattant a helyére. Megcsapott M. Herrig whiskytől és szivartól bűzlő lehelete. Arca diadalittasan eltorzult, s felém nyomta a fegyver csövét. Egyetlen mozdulattal lesújtottam alkarommal a csuklójára, és M. Herrig húsos tokájához nyomtam a súlyos fegyvert. Tekintetünk egy pillanatra találkozott, aztán a dulakodás hevében meghúzta a ravaszt.

Elmondtam az egyik vadásznak, hogyan kell használni a pihenőben lévő rádiót, és szűk egy óra múlva a Pax egyik biztonsági suhanója leereszkedett a füves tisztásra. Alig tucatnyi suhanó üzemelt csak a kontinensen, a Pax fekete járművének látványa kijózanítólag hatott hát, és akkor még finoman fogalmaztam.

Megkötözték a csuklómat, kortikális pórázt csattintottak a halántékomra, és gyorsan betereltek egy dobozzárkába a jármű hátuljában. Ömlött rólam a verejték a fülledt, levegőtlen dobozban ülve, amíg a Pax által kiképzett helyszínelők hosszú csőrű fogókkal szedegették össze M. Herrig koponyájának és szétfröccsent agyszöveteinek minden egyes darabkáját a perforált padlóból és falakból, majd miután kikérdezték a többi vadászt, és amennyit csak lehetett, összekapartak M. Herrigből, az összekarcolódott plexiüvegen át figyeltem, ahogy felteszik a hullazsákot a suhanóra. Már azt hittem, megfulladok, amikor felbúgtak az emelőlapátok, a ventilátorok lehűtötték a levegőt, a suhanó felszállt, tett egy kört az ültetvény felett, és elrepült Port Romance felé.

A tárgyalásomat hat nap múlva tartották meg. M. Rolman, Rushomin és Poneascu tanúvallomásukban kifejtették, hogy a lápvidék felé menet sértegettem M. Herriget, majd ott rátámadtam. Felhívták a figyelmet, hogy a vadászeb az általam kezdett csetepatéban pusztult el. Tanúsították, hogy az ültetvényre visszaérve a törvényellenes nyíllövedékes puskával hadonásztam, és azzal fenyegetőztem, hogy mindannyiukat megölöm. M. Herrig megkísérelte elvenni tőlem a fegyvert. Közvetlen közelről lőttem agyon, szó szerint szétrobbantva a fejét.

M. Herrig tanúskodott utoljára. Még nem heverte ki a háromnapos feltámadását, sápadtan állt sötét színű öltönyében és köpenyében, el-elcsukló hangon erősítette meg a társai tanúvallomását, és mesélte el a brutális támadást. Bíróság által kirendelt ügyvédem nem tett fel keresztkérdéseket a tanúnak. Mivel mind a négyen köztiszteletben álló, újjászületett keresztények voltak, egyiküket sem lehetett arra kötelezni, hogy igazságszérum vagy más kémiai-elektronikus szerkezet igazolja a vallomásukat. Önként vállaltam az igazságszérumot vagy a teljes letapogatást, de az ügyész amellett érvelt, hogy semmi szükség ilyesfajta hókuszpókuszra, és a Pax bírája egyetértett vele. A védőm nem nyújtott be írásos fellebbezést.

Nem volt esküdtszék. Húsz perc sem telt el, és a bíró meghozta az ítéletet. Bűnösnek találtak, és halálpálca általi halálra ítéltek.

Felálltam, és kérelmeztem a kivégzés elhalasztását, csak amíg értesítem az Észak-Aquilában élő nagynénémet és unokatestvéreimet, hogy még egyszer, utoljára láthassam őket. A kérelmemet elutasították. A kivégzés időpontját másnap reggel napfelkeltére tűzték ki.

3

Aznap este meglátogatott egy pap a Pax Port Romance-i kolostorából. Alacsony, kissé ideges természetű férfi volt, ritkuló szőke hajjal és enyhe dadogással. Az ablaktalan beszélőbe lépve Tse atyaként mutatkozott be, és egy legyintéssel kiküldte az őröket.

– Fiam – szólalt meg, mire legszívesebben elmosolyodtam volna, ugyanis a pap velem egykorúnak tűnt –, fiam… felkészültél a holnapi napra?

Rögtön elment a kedvem a mosolygástól. Vállat vontam.

Tse atya a száját harapdálta.

– Nem fogadtad el a mi Urunkat… – mondta érzelmektől feszülő hangon.

Erős késztetést éreztem, hogy erre is csak vállat vonjak, de inkább beszéltem.

– A keresztséget nem fogadtam el, atyám. A kettő nem biztos, hogy ugyanaz.

Barna szeme állhatatos volt, már-már könyörgött.

– Márpedig a kettő egy és ugyanaz, fiam. Urunk felfedte előttünk.

Nem szóltam semmit.

Tse atya letette a misekönyvét, és megérintette bilincselt csuklómat.

– Ugye tudod, hogy ha ma este megbánod bűneidet, és elfogadod Jézus Krisztust személyes Megváltódnak, akkor három nappal… a holnapi nap után… Urunk megbocsátásának kegyelméből feltámadsz? – Pislogás nélkül nézett rám barna szemével. – Ugye tudsz róla, fiam?

Álltam a pillantását. A szomszédos részlegben az egyik rab végigüvöltötte az előző három éjszakát. Halálosan kimerült voltam.

– Igen, atyám – válaszoltam. – Tudom, hogy működik a keresztség.

Tse atya hevesen megrázta a fejét.

– Nem a keresztség, fiam. Hanem a mi Urunk kegyelme.

Bólintottam.

– Ön átesett már a feltámadáson, atyám?

A pap lesütötte a szemét.

– Még nem, fiam. De nem félek attól a naptól. – Felnézett rám. – Neked sem szabad.

Lehunytam a szemem egy pillanatra. Az elmúlt hat nap és éjszaka szinte minden percében ezen járt az eszem.

– Nézze, atyám – szólaltam meg –, nem akarom megbántani, de évekkel ezelőtt elhatároztam, hogy nem vetem alá magam a keresztségnek, és nem hiszem, hogy éppen most kellene meggondolnom magam.

Tse atya előredőlt, tekintete csillogott.

– Bármikor meggondolhatod magad, és elfogadhatod Jézus Krisztust, fiam. Holnap napkelte után már nem lesz rá lehetőséged. Holttested kivitetik erről a helyről, és a tengerbe vétetik, hogy az öblön túli dögevő halak lakmározzanak belőle…

Ezzel nem mondott újat.

– Igen – sóhajtottam –, tudom, milyen büntetés jár a kivégzés előtt meg nem tért gyilkosoknak. De itt van nekem ez… – Azzal megkocogtattam a végleg a homlokomra csatolt kortikális pórázt. – Már így is épp eléggé szolgaságba vagyok taszítva, nem hiányzik, hogy még egy szimbióta keresztséget is belém ültessenek.

Tse atya úgy hőkölt hátra, mintha felpofoztam volna.

– Gyarló életünket a mi Urunknak szentelni nem rabszolgaság – szüntette meg dadogását az izzó harag. – Milliók ajánlották fel az előtt, hogy elérhetővé vált volna az életünkben történő, azonnali feltámadás kézzelfogható áldása. Most milliárdok fogadják el hálával telve. – Felállt. – Tiéd a választás, fiam. Örök világosság, mellyel megadatik, hogy szinte korlátlan idejű e világi élettel adózhass Krisztusnak, vagy örök sötétség.

Vállat vontam, és elfordultam.

Tse atya megáldott, bánattal és megvetéssel vegyes hangon elbúcsúzott, megfordult, hívta az őröket, és elment. Egy percre rá fájdalom hasított a koponyámba, ahogy az őrök megbizsergették a pórázomat, és visszavittek a cellámba.

Nem fogom untatni magukat holmi hosszas litániákkal arról, hogy milyen gondolatok futottak át az agyamon azon a végtelen hosszú őszi éjszakán. Huszonhét éves voltam. Szenvedélyesen szerettem az életet, s ez néha bajba sodort… habár soha nem ilyen komoly csávába. Az utolsó éjjel első néhány órájában, akár a ketrecbe zárt, acélrácsokat rángató állat, a szökést fontolgattam. A börtön egy Rágó nevű sziklazátonyra néző, meredek szikla tetején állt, a Toschahi-öböl végén. Mindent törhetetlen plexiből, hajlíthatatlan acélból vagy hézagmentes műanyagból építettek. Az őrök halálpálcát viseltek, és gyanítottam, nem kell nekik kétszer mondani, hogy használják őket. Még ha meg is szököm, elég egy gombnyomás a póráz távirányítóján, és a világ legkínzóbb fejfájása küld a padlóra, amíg a jeladó a búvóhelyemre nem vezeti őket.

Utolsó óráimban rövid, haszontalan életem kudarcán tépelődtem. Nem bántam meg semmit, ugyanakkor Raul Endymion Hyperionon leélt huszonhét éve alatt nem tett le túl sokat az asztalra. Életemet alighanem ugyanaz a megátalkodott makacsság dominálta, ami a feltámadás elutasításához vezetett.

És akkor mi van, ha élethosszig tartó szolgálattal tartozol az egyháznak, suttogta egy kétségbeesett hang az agyam egyik hátsó szegletében, úgy legalább lenne életed! Több életed, még ezen túl is! Hogy mondhatsz nemet egy ilyen üzletre? Minden jobb az igaz halálnál… annál, hogy rothadó hullád borsóhalak, bojtosúszós halak és szkarkférgek eledelévé váljon. Gondold végig! Lehunytam a szemem, és úgy tettem, mintha aludnék, csak hogy megszabaduljak a fejemben visszhangzó kiáltásoktól.

Az éjszaka egy örökkévalóságig tartott, s a nap mégis túl hamar kelt fel. Négy őr kísért el a kivégzőszobába, egy faszékbe szíjaztak, majd becsukták az acélajtót. Ha hátranéztem a bal vállam felett, a plexiüveg mögül arcok leskelődtek. Valamiért azt hittem, jön majd egy pap – talán ezúttal nem Tse atya, hanem valaki a Pax képviseletében –, hogy még utoljára felajánlja a halhatatlanságot. Nem jött senki. Csak részben örültem. Így utólag nem tudom, meggondoltam volna-e magam az utolsó pillanatban.

A kivégzés egyszerű, mechanikus módon zajlott – ha nem is olyan agyafúrt, mint a Schrödinger macskájának doboza, de azért ravasz megoldás volt. Rövid hatótávolságú halálpálcát szereltek a falba, arra a székre célozva, amelyben ültem. Láttam felvillanni a fegyverhez csatolt komlog-egység piros lámpáját. Még az ítélet kihirdetése előtt a szomszédos cellákban raboskodók kéjes élvezettel súgták meg nekem a halálom mikéntjét. A komlog számítógépébe beépítettek egy véletlenszám-generátort. Mihelyt egy tizenhétnél kisebb prímszámot dob ki, a halálpálca aktiválódik. A szürke gombócban, amely Raul Endymion személyiségét és emlékeit foglalja össze, az összes szinapszis azonnal kiég. Elpusztul. Szétolvad, mint neuronszintű radioaktív salakanyag. A vegetatív életfunkciók egy ezredmásodperccel később leállnak. A szívem és a tüdőm szinte az agyam kiégetésével egy időben felmondja a szolgálatot. A szakértők szerint a halálpálca általi halál olyan fájdalommentes, amilyen csak elképzelhető. Azok, akiket halálpálcával végeztek ki, majd feltámasztottak, általában nem szívesen meséltek arról, milyen érzés volt, de azt beszélték a cellákban, hogy pokolian fájdalmas – mintha az ember agyának az összes áramköre felrobbanna.

Farkasszemet néztem a komlog piros lámpájával és a rövid halálpálcával. Valamelyik tréfamester kijelzőt is kötött rá, vagyis láthattam, milyen számokat dob ki a gép. Úgy váltották egymást, mint emeletek a pokolba tartó liften: 26-74-109-19-37… úgy programozták a komlogot, hogy ne generáljon 150-nél nagyobb számot… 77-42-12-60-84-129-108-14…

Eddig bírtam. Ökölbe szorítottam a kezem, rángatni kezdtem a szétfeszíthetetlen műanyag szíjakat, és szitokáradatot zúdítottam a falakra, a plexiablaktól eltorzult, sápadt arcokra, a kibaszott egyházra és a kibaszott Paxra, a gyáva szemétládára, aki megölte a kutyámat, a kibaszott gyáva rohadékokra, akik…

Nem láttam a kijelzőn megjelenő alacsony prímszámot. Nem hallottam a halálpálca bekapcsolódó sugarának halk zümmögését. Ellenben éreztem valamit, mintha bürök hatására hűvösség áradt volna szét idegvezetési sebességgel a tarkómtól az összes többi testrészemig – egész meglepődtem azon, hogy érzek valamit. A szakértők tévedtek, a fegyenceknek volt igazuk, gondoltam tébolyultan. Igenis érezni a halálpálca általi halált. Felvihogtam volna, ha nem csap át rajtam a zsibbadás hulláma.

Fekete hullám.

Fekete hullám, mely magával sodort.

4

Nem lepődtem meg, amikor arra ébredtem, hogy életben vagyok. Gondolom, csak akkor lepődik meg az ember, ha holtan ébred. Mindenesetre, amikor felébredtem, nem éreztem rosszul magam, egyedül a végtagjaim bizseregtek, és percekig figyeltem fekve a durva vakolatú mennyezeten átkúszó napfényt, mígnem egy belém hasító gondolattól teljesen magamhoz tértem.

Egy pillanat, engem nem… nem úgy volt, hogy…?

Felültem, és körülnéztem. Ha maradt is olyan utóérzetem, hogy a kivégzésemet csupán álmodtam, a környezetem prózai jellege azonnal szertefoszlatta. Tortaszelet alakú szobában voltam, ívelt, fehérre meszelt külső kőfallal és tömör gipszplafonnal. Az ágy volt az egyetlen bútor, a nehéz, piszkosfehér ágynemű a gipsz és a kő textúráját hangsúlyozta. Láttam egy masszív faajtót – zárva –, meg egy boltíves ablakot, tárva-nyitva. Egyetlen pillantást vetettem a lazúrkék égre, és tudtam, még mindig a Hyperionon vagyok. Kizártnak tartottam, hogy a Port Romance-i börtönben lennék; a kövek túl öregek voltak, az ajtó túl díszesen kifaragott, az ágynemű túl finom.

Kimásztam az ágyból, észrevettem, hogy meztelen vagyok, és az ablakhoz sétáltam. Élénk őszi szél fújt, de a nap melengette a bőrömet. Egy kőtoronyban voltam. Sárga chalma és sűrűn növő, alacsony varsafák szőttek szilárd lombsátrat a látóhatárig magasodó dombokon. Örökkékek nőttek a gránitsziklafalakon. Falak, bástyák és egy másik kerek torony nyúlt a távolba azon a hegygerincen, amelyen az én tornyom is állt. A falak ódonnak tűntek. Szerkezeti minőségük és organikus felépítésük a Bukást messze megelőző szakképzettségről és ízlésvilágról árulkodott.

Rögtön tudtam, hol vagyok: a chalma és a varsafa arra utalt, hogy a déli kontinensen, Aquilán; az elegáns romok Endymion kihalt városára engedtek következtetni.

Soha nem jártam a városban, melyről családom a vezetéknevét kapta, de rengeteg leírást hallottam róla Nagyanyótól, a klánunk mesélőjétől. Endymion az elsőként megalapított hyperioni városok közé tartozott a landolókomp hétszáz évvel korábbi lezuhanása után. A Bukásig kiváló egyeteméről volt híres, egy hatalmas, erődítményszerű épületről, amely az alatta fekvő óváros fölé tornyosult. Nagyanyó dédapjának nagyapja az egyetemen tanított mindaddig, amíg a Pax csapatai meg nem szállták Aquila középső részét, és szó szerint ezreket lakoltattak ki.

S most hazatértem.

Egy kopasz, kék bőrű, kobaltkék szemű férfi lépett be az ajtón, alsóneműt és egyszerű, háziszőttesnek látszó gyapjúruhát helyezett az ágyra, majd így szólt:

– Legyen szíves felöltözni, kérem.

Bevallom, kukán bámultam a megforduló és ajtó felé induló férfi után. Kék bőr. Világoskék szempár. Haja egy szál se. Ő… ez… lehetett az első android, akit életemben láttam. Ha megkérdeznek, azt mondtam volna, nem maradtak androidok a Hyperionon. Még a Bukás előtt betiltották a gyártásukat, és noha a legendás Bús Vili király importált androidokkal húzatta fel az északi városok többségét sok száz évvel ezelőtt, sosem hallottam, hogy élne még közülük valaki a bolygón. Megráztam a fejem, és felöltöztem. Szokatlanul széles vállam és hosszú lábam dacára a gyapjúruhát mintha rám öntötték volna.

Az ablakból nézelődtem, amikor az android visszatért. Megállt az ajtóban, és intett a tenyerével.

– Erre tessék, M. Endymion.

Sikerült megállnom, hogy ne tegyek fel kérdéseket, és követtem a csigalépcsőn. A legfelső szoba egy egész szintet foglalt el. Késő délutáni napfény szüremlett be a sárgásvörös festett üvegablakokon. Az egyik ablaknak nyitva kellett lennie, mert hallottam, ahogy a völgyben feltámadó szél jóval alattunk a lombsátrat zörgeti.

Ez a szoba éppolyan fehér és csupasz volt, mint a cellám, kivéve egy rakás orvosi felszerelést és kommunikációs konzolt a kör közepén. Az android távozott, betette maga után a tömör ajtót, és kellett egy másodperc, míg rájöttem, hogy az orvosi berendezések egy emberi lényt vesznek körbe.

Legalábbis emberi lénynek gondoltam.

A férfi egy habpárnás lebegőszéken feküdt, amit ülő helyzetbe állítottak. Csövek, infúziók, monitorrostok és szerves kinézetű köldökzsinórok kígyóztak a berendezésből a székben ülő, töpörödött öregemberig. Azt mondom, „töpörödött”, holott valójában a férfi teste szinte mumifikálódott, bőre gyűrött volt, elnyűtt bőrkabáthoz hasonlatos, fejbőre májfoltos és majdnem tarkopasz, csonttá és bőrré aszott karja és lába elcsökevényesedett nyúlványoknak tűnt. A vénember tartásáról egy fészekből kiesett, ráncos, tollatlan kiscsibe jutott eszembe. Pergamenbőre kékes színben játszott, és egy pillanatig azt hittem, android, de aztán láttam, a tenyere, a bordái és a homloka a kéknek egy másik, halvány árnyalatában játszik, és rájöttem, hogy valódi embert látok, akinek évszázadokon át volt szerencséje – vagy balszerencséje – Poulsen-kezelésben részesülni.

Rég nem kap már senki Poulsen-kezelést. A technológia, s vele az időben és térben elveszett bolygók nyersanyagai a Bukással az enyészeté lettek. Gondoltam én. Ehhez képest egy minimum több száz éves teremtménnyel álltam szemben, aki láthatóan Poulsen-kezelésekben részesült, méghozzá alig néhány évtizede.

Az öregember kinyitotta a szemét.

Azóta láttam már szempárt, amelyből hasonló erő sugárzott, de addigi életemben semmi nem készített fel erre az átható tekintetre. Azt hiszem, önkéntelenül hátraléptem.

– Jer közelebb, Raul Endymion. – Hangja olyan volt, mintha tompa pengét csikorgattak volna pergamenen. Az öregember szája mint teknősbéka csőre mozgott.

Közelebb léptem, míg egy komm konzol elállta az utat. A mumifikálódott aggastyán pislogott egyet, és felemelte csontos kezét, melynek, attól féltem, a vézna csukló nem bírja el a súlyát.

– Tudod, ki vagyok? – susogta a reszelős hang.

Megráztam a fejem.

– Tudod, hol vagy?

Nagy levegőt vettem.

– Endymionban. A kihalt egyetemen, ha jól sejtem.

A ráncok fogatlan mosolyba gyűrődtek.

– Kitűnő. A névrokon felismeri azt a kőrakást, amelyről családja a nevét kapta. De arról fogalmad sincs, én ki lehetek?

– Nincs.

– És nem is kérded, hogyan élted túl a kivégzésedet?

Pihenőállást vettem fel, és vártam.

Az öregember újból elmosolyodott.

– Kitűnő, bizony ám. Aki kíváncsi, hamar megöregszik. A részletektől amúgy sem leszel sokkal okosabb… Magas rangú hivatalnokok lefizetése, a halálpálca kábítófegyverrel való kicserélése, kenőpénz a halál beálltát megállapító és a holttesttől megszabaduló emberek zsebébe. Minket nem a „hogyan” érdekel, ugye, Raul Endymion?

– Nem – mondtam végül. – A miért.

A teknősbékacsőre megrándult, az ormótlan fej bólintott. Ekkor vettem csak észre, hogy még az évszázadok eróziója sem tüntette el éles, szögletes arcvonásait – egy szatír ábrázatát.

– Pontosan – vágta rá. – Miért? Miért vettem a fáradságot, hogy megrendezzem a kivégzésed, miért szállíttattam át a fél kibaszott kontinensen a büdös kurva tetemed? Na vajon miért?

Az öregember káromkodása valahogy nem sértette a fülemet, mintha már oly régóta tűzdelné meg velük a beszédét, hogy rég jelentésüket vesztették. Vártam.

– Szeretnélek megbízni egy feladattal, Raul Endymion. – Az öregember hörgő lélegzetet vett. Halvány folyadék csorgott le az intravénás csöveken.

– Van más választásom?

Arca megint mosolygott, ám szeme kemény maradt, mint a falat alkotó kövek.

– Mindig van választásunk, kedves öcsém. Jelen esetben megteheted, hogy az életed megmentéséért lerovandó tartozással nem törődve kisétálsz innen… mész, amerre látsz. A szolgáim nem állnak utadba. Kis szerencsével sikerül kikeveredned ebből a tiltott zónából, visszatalálnod civilizáltabb tájékra, és elkerülnöd a Pax járőreit, mivel a személyazonosságod és a papírjaid hiánya… hát… kínos helyzetet eredményezhet.

Bólintottam. A ruháim, a kronométerem, a munkakönyvem és a Pax-igazolványom valószínűleg a Toschahi-öbölben végezték. Amíg a lápvidéken kísérgettem vadászokat, el is felejtettem, milyen gyakran igazoltatnak a hatóságok a városokban. Ha betámolyognék valamelyik tengerparti vagy belföldi városba, hamar az eszembe vésnék. És még a pásztorokhoz és idegenvezetőkhöz hasonló vidéki munkásoknak is szükségük van Pax-igazolványra az adóbevallás és a tizedre vonatkozó nyomtatványok miatt. Marad tehát a kontinens szívében bujkálás életem végéig, élhetek a vadonban, kerülhetem embertársaim.

– Vagy – folytatta az öregember – elintézel nekem valamit, és meggazdagszol. – Hatásszünetet tartott, sötét szeme behatóan tanulmányozott, mint ahogy hivatásos vadászok szoktak kölyökkutyákat méregetni, vajon jó vadászeb lenne-e belőlük.

– Halljam, miről van szó – közöltem.

Az öregember lehunyta a szemét, és mély, hörgő levegőt vett. Nem fáradt azzal, hogy kinyissa a szemét, amikor újból megszólalt.

– Tudsz olvasni, Raul Endymion?

– Igen.

– Olvastad az Énekek című költeményt?

– Nem.

– De csak hallottál róla?! Elvégre az északi nomád pásztor klánok egyikébe születtél. A mesemondó biztos említette az Énekeket! – Krákogásába furcsa hangszín keveredett. Szerénység, talán.

Vállat vontam.

– Részleteiben hallottam. A klánom inkább a Kert-eposzt és a Glennon-Height sagát preferálta.

A szatírvonásai mosolyba ráncolódtak.

– A Kert-eposz. Igen. Abban hívták Raulnak a hős kentaurt, nemdebár?

Nem feleltem. Nagyanyó rajongott a Raul nevű kentaur karakteréért. Anyám és én is az ő történetein nőttünk fel.

– Szerinted igazak a történetek? – csattant fel az öregember. – Már az Énekekben levők.

– Hogy igazak-e? – rökönyödtem meg. – Mármint hogy pontosan úgy történt minden, ahogy le van írva? A zarándokok, a Shrike meg a többi? – Gondolkodóba estem. Voltak, akik elhitték az Énekekben szereplő összes dajkamesét. És voltak, akik egy szavát sem hitték, úgy vélték, csupa mítosz és halandzsa, amit azért hánytak össze, hogy titokzatos köntösbe öltöztessék a Bukás alatt értett rémséges háborút és káoszt. – Ezen még sosem gondolkodtam el – vallottam be őszintén. – Számít valamit?

Az öregember fulladozni kezdett, aztán rájöttem, hogy a száraz, kaparós zörejek kuncogást takarnak.

– Igazából nem – mondta végül. – Most jól figyelj! Vázolom, mi lesz a… feladatod. Nehezemre esik beszélni, úgyhogy ha kérdésed van, ne szakíts félbe, várd meg, míg befejezem. – Pislogott egyet, és májfoltos karmával intett a fehér huzatú szék felé. – Nem akarsz leülni?

Megráztam a fejem, és állva maradtam.

– Hát jól van – mondta az öregember. – A történetem közel kétszázhetven-akárhány évvel ezelőtt, a Bukás idején kezdődik. Az egyik zarándok az Énekekből a barátom volt. Úgy hívták, Brawne Lamia. Valós személy volt. A Bukás után… a Hegemónia halála és az Időkripták megnyílása után… Brawne Lamia egy kislánynak adott életet. A gyermeket Dianának hívták, de a kislányt makacs természettel áldotta meg a sors, és amint elég idős lett ahhoz, hogy beszéljen, szinte nyomban nevet változtatott. Egy darabig Cynthia néven ismerték, aztán Katéként… a Hekaté becézve… majd amikor betöltötte a tizenkettőt, kikötötte, hogy a barátai és a családja csakis Temisnek hívhatja. Amikor utoljára láttam, az Aenea nevet viselte… – „A-ní-á”-nak ejtette.

Az aggastyán elhallgatott, és hunyorogva nézett rám.

– Azt hiszed, ez nem olyan fontos, pedig a nevek igenis fontosak. Ha nem ez után a város után kaptad volna a neved, amelyet meg egy ősrégi költő után neveztek el, akkor soha nem keltetted volna fel a figyelmem, és ma nem lennél itt. Halott lennél. Szkarkférgek lakmároznának belőled a Nagy-Déli-tengeren. Értesz engem, Raul Endymion?

– Nem – válaszoltam.

– Sebaj – csóválta a fejét. – Hol tartottam?

– Amikor utoljára látta a gyereket, Aeneának hívatta magát.

– Igen. – Az öregember megint lehunyta a szemét. – Nem volt egy csinos gyerek, de… kivételes, az igen. Aki csak ismerte, érezte, hogy más, mint a többiek. Különleges. Nincs elkényeztetve, névváltoztatási hóborttól függetlenül. Csak… másmilyen. – Elmosolyodott, kivillantotta rózsaszín ínyét. – Találkoztál már olyan emberrel, aki valóban más, mint a többiek, Raul Endymion?

Csak egy percig tétováztam.

– Nem – feleltem. Nem mondtam teljesen igazat. Ez az öregember más volt, mint a többiek. De tudtam, nem ezt akarja hallani.

– Katé… Aenea… más volt – hunyta le a szemét. – Az anyja is tudta. No persze, Brawne már a születése előtt tudta a gyermekről, hogy különleges… – Elhallgatott, és résnyire kinyitotta a szemét. – Az Énekeknek ezt a részét ismered?

– Igen – mondtam. – Egy kibrid entitás előre megjósolta, hogy a nő, akit Lamiának hívnak, életet fog adni egy gyereknek, a Tanítómesternek.

Azt hittem, az aggastyán prüszkölni kezd.

– Még ilyen hülye nevet! Senki sem nevezte Tanítómesternek Aeneát az ismeretségünk alatt. Csak egy gyerek volt. Ragyogó eszű, csökönyös, de csak egy gyerek. Potenciálisan volt csupán kivételes. Csakhogy aztán…

Hangja elvékonyodott, szemén mintha hályog nőtt volna. Elveszteni látszott a beszélgetés fonalát. Vártam.

– Csakhogy aztán Brawne Lamia meghalt – fejezte be percekkel később, határozottabb hangon, mint aki nem is tartott volna szünetet a monológban –, Aenea pedig eltűnt. Tizenkét éves volt. Jogilag én voltam a gyámja, de nem kért tőlem engedélyt, hogy felszívódhasson. Egyik nap elment, és többé nem hallottam felőle. – A történet ezen a ponton megint elakadt, mintha az öregember gép lett volna, ami időnként leáll, és olyankor újra fel kell húzni.

– Hol tartottam? – kérdezte végül.

– Többé nem hallott felőle.

– Igen.

– Igen. Felőle nem hallottam, de azt tudtam, hová ment, és mikor tűnik fel újra. Az Időkriptákba most tilos a bemenet, a helyszínen állomásozó Pax-csapatok elkerítik a nyilvánosság elől, de emlékszel még, hogy hívták a kriptákat, és mi volt a funkciójuk, Raul Endymion?

Felmordultam. Annak idején Nagyanyó is hasonlóan feleltetett a szájhagyományból. Annak idején öregnek tartottam Nagyanyót. Ehhez az ősöreg, töpörödött vénséghez képest újszülöttnek hatott.

– Azt hiszem, emlékszem a kriptákra – idéztem fel. – Ott volt a Szfinx, a Jáde-kripta, az Obeliszk, a Kristálymonolit, ahol a katonát temették el…

– Fedmahn Kassad ezredest – motyogta az öregember. Aztán a szemembe nézett. – Folytasd!

– A három Barlangkripta…

– Csak a harmadik Barlangkripta vezetett valahová – szakított félbe megint az öreg. – Más bolygók labirintusaiba. A Pax lepecsételte. Folytasd!

– Ennyire emlékszem… ja, meg a Shrike Palota.

Az öregember szája teknősvigyorra húzódott.

– Bizony, a Shrike Palotáról, vagy öreg cimboránkról, a Shrike-ról nem szabad megfeledkezni. Ennyi?

– Azt hiszem, ennyi – feleltem.

A mumifikálódott alak bólintott.

– Brawne Lamia lánya az egyik kriptában tűnt el. Kitalálod, melyikben?

– Nem. – Nem tudtam, de gyanítottam.

– Hét nappal Brawne halála után a lány hagyott egy üzenetet, az éjszaka kellős közepén bement a Szfinxbe, és eltűnt. Emlékszel, fiacskám, hová vezet a Szfinx?

– Az Énekek szerint Sol Weintraub és a lánya a távoli jövőbe utaztak a Szfinxen keresztül.

– Úgy van – suttogta a lebegőágyban fekvő vénség. – Sol, Rachel meg még néhányan eltűntek a Szfinxben, aztán a Pax lezárta, és elkerítette az Időkripták völgyét. Kezdetben sokan próbálkoztak – megpróbálták levágni az utat a jövőbe – de a Szfinx választotta ki, hogy kik utazhatnak az időben.

– És a lánynak bebocsátást engedett – mondtam.

Az öregember csupán egy horkantással méltatta evidens kijelentésemet.

– Raul Endymion – krákogta –, tudod, mit fogok kérni tőled?

– Nem – válaszoltam, noha ezúttal is éltem a gyanúval.

– Azt akarom, hogy eredj Aenea után – árulta el az öreg. – Találd meg, védd meg a Paxtól, menekülj el vele, és miután felnőtt, és azzá vált, akivé válnia kell, adj át neki egy üzenetet. Azt akarom, hogy mondd el neki, Martin bácsikája haldoklik, és ha még beszélni szeretne vele, haza kell térnie.

Igyekeztem nem felsóhajtani. Gondoltam, hogy a vénség egykoron Martin Silenus volt, a költő. Mindenki hallott az Énekekről és szerzőjéről. Rejtély, hogyan úszta meg a Pax tisztogatásait, és engedték ebben a tiltott zónában élni, de inkább nem firtattam a dolgot.

– Azt akarja, hogy menjek északra, Equus földrészére, verekedjem át magam több ezer Pax-katonán, valahogy jussak be az Időkripták völgyébe, majd a Szfinxbe, remélve, hogy… bebocsátást nyerek… Aztán vegyem üldözőbe a gyereket a távoli jövőben, csatangoljak vele néhány évtizedig, majd közöljem vele, hogy jöjjön vissza az időben, ha találkozni akar magával?

Pár percig csak Martin Silenus lélegeztetőgépének szuszogása törte meg a csendet. A gépek lélegeztek.

– Nem egészen – bökte ki végül.

Vártam.

– Nem a távoli jövőbe utazott – fejtette ki az öregember. – Hozzánk képest legalábbis. Amikor kétszáznegyvenhét évvel ezelőtt belépett a Szfinx kapuján, nem ugrott nagyot az időben… kétszázhatvankét hyperioni évet, hogy pontos legyek.

– Honnan tudja? – kérdeztem. Az alapján, amit a témáról összeolvastam, senki nem tudta megjósolni – még a Pax tudósai sem, akiknek kétszáz évük volt a lezárt kripták tanulmányozására –, milyen messze repíti a Szfinx az embereket a jövőbe.

– Tudom, és kész – recsegte a vén költő. – Tán kételkedsz bennem?

Válasz helyett inkább azt mondtam:

– Szóval a gyerek… Aenea… valamikor idén fog kilépni a Szfinxből.

– Negyvenkét óra tizenhat perc múlva fog kilépni a Szfinxből – jelentette ki a vén szatír.

Be kell valljam, köpni-nyelni nem tudtam.

– És a Pax ott fog várni rá – folytatta. – Ők is tudják, melyik percben fog megjelenni…

Nem kérdeztem, honnan szerezte az információt.

– …és a Pax legeslegfontosabb célja Aenea elfogása – hörögte az öreg költő. – Tisztában vannak vele, hogy a világegyetem jövője áll vagy bukik rajta.

Ezzel végleg bebizonyosodott, hogy a vén költő szenilis. A világegyetem jövője nem múlhat egyetlen eseményen… ennyit még én is tudtam. De megtartottam magamnak.

– A Paxnak jelen pillanatban több mint harmincezer katonája állomásozik az Időkripták völgyében és környékén. Közülük legalább ötezren a vatikáni Svájci Gárda tagjai.

Füttyentettem. A vatikáni Svájci Gárda a krémek krémje, a Pax messzire terpeszkedő területének legjobban kiképzett és felszerelt hadereje. Tizenkét teljes fegyverzetben lévő vatikáni gárdista tízezer hyperioni polgárőrt is le tud győzni.

– Tehát – szóltam – negyvenkét órám van az Equusra jutni, átkelni a Fűtengeren és a hegyeken, valahogy elslisszanni a Pax húsz-harmincezer mintakatonája mellett, és megmenteni a lányt?

– Igen – felelte az aggastyán az ágyon.

Komoly erőfeszítésembe telt, hogy ne forgassam a szemem.

– És utána? – kérdeztem. – Nincs hová rejtőznünk. A Pax befolyása kiterjed az egész Hyperionra, minden űrhajóra, űrrepülési folyosóra, a Hegemónia összes hajdani bolygójára. Ha a lány valóban olyan fontos, amilyennek mondja, akkor tűvé teszik majd utána a Hyperiont. Még ha valahogy el is hagyhatnánk a bolygót, ami márpedig kizárt, akkor sem tudnánk elmenekülni.

– Van rá mód, hogy elhagyjátok a bolygót – mondta a költő fáradt hangon. – Egy hajó.

Nagyot nyeltem. Egy hajó. A gondolattól, hogy hónapokig utazzak a csillagok között, miközben évtizedek vagy évek telnek el otthon, elakadt a lélegzetem. Azért léptem be a polgárőrségbe, mert gyerekes vágyálmokat kergettem: egyszer majd a Pax hadseregében fogok a csillagok közt repülni. Ostoba ifjonti ötlet olyasvalakitől, aki közben eldöntötte, nem veszi magához a keresztséget.

– Nem számít – mondtam, bár igazából nem hittem a hajó létezésében. A Pax Mercantilus egyik tagja sem volna hajlandó szökevényeket szállítani. – Ha sikerül eljutnunk egy másik bolygóra, akkor is elkapnak. Hacsak nem úgy képzeli, hogy majd több száz éves időcsúszással bóklászunk az űrben.

– Nem – mondta az aggastyán. – Szó sincs évszázadokról. Még évtizedekről sem. A régi Hegemónia egyik legközelebb eső bolygójára fogtok menekülni. Onnan titkos útvonalon mentek majd tovább. Látni fogjátok a régi bolygókat. A Tethys folyón fogtok utazni.

Ha eddig nem lettem volna biztos abban, hogy az öreg a maradék józan eszét is elvesztette, hát most az lettem. Aznap, amikor leomlottak a távnyelők, és az MI InforMag magára hagyta az emberiséget, a VilágHáló és a Hegemónia is meghalt. Az emberek ismét a csillagközi távolságok zsarnokságát nyögték. Csak a Pax csapatai, bábjuk, a Mercantilus, valamint a gyűlölt Számkivetettek merészkedtek a csillagok közti sötétségbe.

– Gyere – csikorogta az öregember. Ujjai nem görbültek be, ahogy közelebb intett magához. Az alacsony komm konzol fölé hajoltam. Éreztem a szagát… gyógyszer, öregkor és valami bőrféleség halvány keverékét.

Nem kellett Nagyanyó tábortűz körüli meséinek emlékére hagyatkoznom, hogy tudjam, mi fán terem a Tethys folyó, vagy miből gondolom, hogy a vénember teljesen elbutult. A Tethys folyóról mindenki hallott; a folyó és az úgynevezett Nagycsomópont biztosította a hegemóniai bolygók két állandó távnyelőútját. A Csomópont utcája száz-egynéhány bolygót kötött össze száz-egynéhány nap alatt, széles útteste nyitva állt mindenki előtt, és éjjel-nappal működő távnyelőkapuk fűzték össze. A Tethys folyót kevesebben vették igénybe, de a teherszállításban fontos szerepe maradt, és számtalan sétahajó siklott egyik bolygóról a másikra a világ egyetlen vízi útvonalán.

A Csomópontot ezernyi különálló szeletre szabdalta a VilágHáló távnyelőhálózatának bukása; a Tethys egész egyszerűen megszűnt létezni, az összekötő kapuk okafogyottá váltak, a száz bolygón átívelő folyó száz kisebb folyóvá darabolódott, melyek örökre el lettek vágva egymástól. Még az előttem ülő öreg költő is versbe szedte a folyó halálát. Eszembe jutottak az Énekek sorai, Nagyanyó szavalatában:

A nagy Tethyst, mely kétszáz évig

hömpölygött, vagy még tovább,

téren-időn átívelő

InforMag-furfang gyanánt,

sosem kapja vissza

a Fuji és Barnard Világa,

az Acteon, a Deneb Drei,

az Esperance s a Sohamár.

Bármerre folyt a folyó,

emberföldön

kanyargó,

minden kapu bezárult,

minden meder kiszáradt,

minden örvény elcsitult,

elveszett a Mag-furfangtár,

nem jött vándor, nem jött uszály,

zárult kapu, kattant zár,

s nem folyt Tethys sohamár.

– Gyere közelebb – suttogta az öreg költő, megsárgult ujjával hívogatva. Közelebb hajoltam. A vénség száraz lehelete mintha felnyitott kriptából legyintett volna meg – szagtalan, de ősöreg, feledésbe merült évszázadok illatát hordozta –, és azt suttogta:

Minden ami szép, öröm lesz örökké:

bűbája egyre terjed; soha többé

nem mehet veszendőbe… {1}

Elhúzódtam tőle, és bólintottam, mintha lett volna értelme annak, amit mondott. Láthatóan őrült volt.

A költő, mintha csak a gondolataimban olvasott volna, felkuncogott.

– Sokszor mondták már rám, hogy bolond vagyok, olyanok, akik alábecsülték a költészet hatalmát. Nem kell most döntened, Raul Endymion. Vacsoránál találkozunk, akkor majd beavatlak a feladatod további részleteibe. Elég lesz akkor döntened. Most eredj… pihenni! A halálod és a feltámadásod bizonyára kimerített. – Az aggastyán előregörnyedt, és torkából száraz krákogás tört fel, és addigra már tudtam, valójában nevet.

Az android visszakísért a szobámba. A torony lőréseiből belső udvarokat és toldaléképületeket pillantottam meg. Egy ízben megláttam, amint egy másik android – ugyancsak hímnemű – a gádorablakok előtt elhaladva átvág az udvaron.

A kalauzom ajtót nyitott, és hátralépett. Megértettem, hogy nem fogják rám zárni az ajtót, nem tartanak fogva.

– Kikészítettük estére a ruháit, uram – szólalt meg a kék bőrű ember. – Természetesen szabadon járhat-kelhet a régi egyetem területén. Szabadjon felhívnom a figyelmét, M. Endymion, hogy a közeli erdőben és hegyekben veszélyes állatok élnek.

Bólintottam, és mosolyogtam. Holmi veszélyes állatokkal nem lehetne visszatartani, ha el akarnék menni. De egyelőre nem akartam.

Az android megfordult, hogy távozzon. Ekkor hirtelen ötlettől vezérelve odaléptem hozzá, és olyat tettem, ami örökre megváltoztatta az életem.

– Várjon! – szóltam utána. Kezet nyújtottam. – Még nem mutatkoztunk be. Raul Endymion.

Az android hosszú percekig nézte kinyújtott kezemet, és biztosra vettem, hogy megsértettem valamiféle protokollt. Végtére is, sok száz éve, amikor elkezdték gyártani az androidokat a Hidzsra terjeszkedésében való használatra, nem vették őket emberszámba. Aztán a mesterséges ember megragadta a kezemet, és erősen megszorította.

– A. Bettik – mondta halkan. – Nagyon örvendek.

A. Bettik. Ismerősen csengett a neve, de nem rémlett, honnan.

– Szeretnék váltani magával néhány szót, A. Bettik. Kifaggatnám… magáról, erről a helyről és az öreg költőről.

Az android felemelte kék szemét, és derűt véltem felfedezni benne.

– Hogyne, uram – mondta. – Boldogan váltok önnel néhány szót. De attól tartok, későbbre kell halasztanunk, most ugyanis számos munkálatot kell felügyelnem.

– Akkor később – léptem hátra. – Alig várom.

A. Bettik biccentett, és lement a csigalépcsőn.

A szobámba sétáltam. A vetett ágyat és az ágyra terített elegáns szmokingot leszámítva nem történt semmi változás. Az ablakhoz ballagtam, és kinéztem az Endymioni Egyetem romjaira. Magas örökkékek zizegtek a hűvös szélben. Lila levelek hullottak le a torony melletti varsafákról, és húsz méterrel lejjebb szétszóródtak a kockaköveken. Chalmalevelek fűszerezték jellegzetes fahéjillatukkal a levegőt. Nem messze nőttem fel onnan, alig néhány száz kilométerre északkeletre, a hegyek és a Csőr néven ismert, sziklás vidék közti aquilai mocsaras síkságon, de a hűvös, friss hegyi levegő újdonságként hatott. Az ég mélyebb lazúrkékben pompázott, mint amit a mocsárról vagy a mélyföldekről látni. Beszívtam az őszi levegőt, és elvigyorodtam: akármilyen bizarr jövőnek néztem elébe, mocskosul örültem, hogy élek.

Elléptem az ablaktól, és a csigalépcső felé vettem az irányt, hogy körbejárjam az egyetemet és a várost, amelyről a családom a nevét kapta. Igaz, hogy a vénember meghibbant, de érdekes beszélgetésnek néztem elébe a vacsoránál.

Már a csigalépcső alján jártam, amikor egyszer csak megdermedtem.

A. Bettik. Az Énekek Nagyanyó általi előadásából ismertem a nevet. A. Bettik volt az az android, aki a zarándokok levitációs uszályát, a Benarest, Keats városából északkeletre kormányozta Equuson, fel a Hoolie folyón, túl Najád kikötőjén, a Karla-zsilipen és a Duhobor-pagonyon, a hajózható szakasz végéig, a Peremig. Onnan a zarándokok egyedül vágtak neki a Fűtengernek. Emlékszem, gyerekkoromban, a történetet hallgatva azon morfondíroztam, miért csak A. Bettiket nevezték néven az androidok közül, és vajon mi történhetett vele, miután a zarándokok búcsút vettek tőle a Peremnél. Két évtizede egyszer sem jutott eszembe a neve.

Megcsóváltam a fejem, és amíg azon morfondíroztam, vajon kinek is ment el az esze, a költőnek vagy nekem, kiléptem a késő délutáni fénybe, hogy felfedezzen Endymiont.

5

Ugyanabban a pillanatban, amikor elköszönök A. Bettiktől, hatezer fényévvel odébb, egy csupán NGC-sorszám és navigációs koordináták alapján beazonosítható csillagrendszerben a Pax három gyorsnaszádból álló fáklyahajó-különítménye Federico de Soya kapitány atya vezetésével elpusztít egy orbitális erdőt. A Számkivetett-fák nem tudnak védekezni a Pax hadihajóival szemben, és az összecsapást jogosabb a mészárlás, mint a csata névvel illetni.

Magyarázattal tartozom. Nem bocsátkozom találgatásokba: ezek az események pontosan úgy történtek, ahogy elmondom őket. Továbbá azokban a jelenetekben sem extrapolálok vagy tippelek, amelyeket nemsokára lefestek önöknek, és amelyekben elmondom, mit tett de Soya kapitány atya, illetve más szereplők, holott a történteknek nincsenek szemtanúi. Vagy hogy mit gondoltak. Vagy mit éreztek. A színtiszta igazat mondom. Később majd elmagyarázom, hogyan jutottak a tudomásomra… mindennemű torzítás nélkül… egyelőre arra kérem önöket, tételezzék fel róluk, hogy igazak, ugyanis azok.

A Pax három fáklyahajója hatszáz g-re lassulva lép ki a relativisztikus sebességből. Az űrutazók évszázadok óta „málnalekvár delta-V”-nek hívják a műveletet, azért, persze, mert ha a belső energiamező csak egy mikroszekundumig összeomlik, a legénység málnalekvárrá lapul a fedélzeti járólapokon.

Az energiamező nem omlik össze. Egy CSE-nél de Soya kapitány atya megjeleníti az orbitális erdőt a képernyőgömbön. A harci irányító központban mindenki felhagy azzal, amit csinál, és a képernyőre néz: több ezer Számkivetettek módosította, legalább fél kilométer hosszú fa vonul bonyolult koreográfiával az ekliptikus síkon – gravitációs fürtökben növő pagonyok, fonatok és lágyan hullámzó, szüntelen mozgásban lévő, mintázatokba rendeződő fák, melyek levelei mindig a G-típusú nap felé fordulnak, ágai helyüket változtatva keresik a tökéletes alakzatot, szomjas gyökereik mélyre fúródnak az erdőbolyok között hatalmas, piszkos hógömbökként suhanó terelőüstökösök biztosította nedvesség és tápanyag párás ködében. A fák ágai és maguk a fák között Számkivetett-variánsok rebbennek ide-oda: emberszabású, ezüstösen tükröződő bőrű, mikronvastagságú, több száz méter széles lepkeszárnyakat verdeső alakok. Kiterjesztett szárnyukon időről időre megcsillan a napfény, karácsonyi csillagszóróként sziporkáznak az orbitális erdő zöld lombkoronájában.

– Tűz! – adja ki a parancsot Federico de Soya kapitány atya.

Kétharmad CSE-nél a Pax MAGI csapásmérő egységét képező három fáklyahajó tüzet nyit hosszú hatótávolságú fegyvereivel. Ilyen messziről még energiasugarak esetében is úgy tűnne, mintha lassan kúsznának a célpontjuk felé, akár szentjánosbogarak egy fekete lepedőn, a Pax-hajók azonban hipergyors, hiperkinetikus fegyverekkel vannak felszerelve: ezek gyakorlatilag kis, Hawking-meghajtású űrhajók. Némelyik plazmarobbanófejeket hordoz, amelyek a másodperc ezredrésze alatt gyorsulnak relativisztikus sebességre, majd robbannak fel az erdőben; a többit arra tervezték, hogy megnövelt tömegükkel visszalépjenek a valós űrbe, és letarolják a fákat, mint megannyi közvetlen közelből kilőtt ágyúgolyó a vizes kartonpapírt. Percekkel később a három fáklyahajó energia-lőtávolba ér, és a részecskesugarak egyszerre csapnak le ezer irányba, a nyalábok pedig az űrben felkavarodó kolloidrészecskéknek köszönhetően, akárcsak egy ódon, poros padláson, szabad szemmel is kivehetővé válnak.

Az erdő ég. Módosított kéreg, 0-2 burkok, önzáródó levelek lobbannak lángra a heves dekompressziótól, lefűrészelik őket a sugarak és az alakformált plazmafolyondárok, a kiszökő oxigéngömbök addig táplálják a tüzet a vákuumban, míg a levegő megfagy, elhamvad. Az erdő pedig ég. Tízmillió levél száll el a felrobbanó erdőből, árva falevél és lomb is máglyaként lobog, a törzsek és az ágak az űr fekete háttere előtt válnak a tűz martalékává. Mihelyt a terelőüstökösöket találat éri, egy pillanat alatt elpárolognak, és a gőz és olvadt szikladarabok általuk vetett lökéshulláma szétszaggatja az erdőfonatokat. Űrbeli élethez szabott Számkivetettek – avagy a Pax-csapatok több évszázadra visszanyúló, megvető gúnynevén: „Lucifer angyalai” – rekednek a robbanásokban, mint átlátszó molylepkék a lángnyelvben. Egyeseket egyszerűen széttépnek a plazmarobbanások vagy üstököskitörések. Mások a részecskesugarak útjába tévednek, és maguk is hiperkinetikus tárgyakká válnak, mielőtt kényes szárnyaik és szerveik apró fecnikre hullanának. Megint mások szökni próbálnak, teljes fesztávolságra nyújtott napszárnyakkal menekülnek a mészárlás elől – mindhiába.

Egy sem marad életben.

Az összecsapás öt perc alatt véget ér. A MAGI-egység azután csökkenti sebességét, és harminc g-vel átfésüli az erdőt, a fáklyahajók fúziós csóváival gyújtva fel az első támadást netalán átvészelő fadarabokat. Ott, ahol öt perccel korábban erdő úszott az űrben – zöld falevelek csillogtak a napfényben, gyökerek szívták fel a gömb alakú üstökösvizet, Számkivetett angyalok röpködtek az ágak között sugárzó ökörnyálakként –, most füst gyűrűzik, és törmelék teríti be az ekliptikus síkot az űrnek ezen az ívén.

– Túlélők? – kérdi de Soya kapitány atya a KVP központi kijelzőjének pereménél állva, kezét összekulcsolva a háta mögött, játszi könnyedséggel egyensúlyozva, csupán talpa párnás részével érintve a kijelzőt szegélyező rögzítőszalagot. Annak ellenére, hogy a fáklyahajó folyamatosan harminc g alá lassul, az irányító központot állandó egyötöd szabvány g mikrogravitáció alatt tartják. A szobában ülő és álló tucatnyi tiszt feje a gömb közepe felé néz. De Soya alacsony, a harmincas évei közepén járó férfi, teljesen átlagos. Arca kerek, bőre sötét, és barátainak az évek alatt feltűnt, hogy szemében gyakrabban tükröződik lelkészi együttérzés, mint katonai könyörtelenség. Ezúttal aggodalmas a tekintete.

– Nincsenek túlélők – közli Stone parancsnok anya, de Soya elsőtisztje, szintén jezsuita. A papnő elfordul a taktikai kijelzőtől, és rácsatlakozik egy villogó kommunikációs egységre.

De Soya tudja, hogy a KVP-ben tartózkodó tisztek egyike sem elégedett ezzel a csatával. A Számkivetett orbitális erdők elpusztítása a küldetésük része – az ártalmatlannak tűnő fák a csatarajok üzemanyag-feltöltő és javítóállomásai –, de ritka az olyan Pax-harcos, aki örömét lelné az embertelen pusztításban. Arra képezték ki őket, hogy az egyház lovagjai, a Pax védelmezői legyenek, nem pedig arra, hogy lerombolják, ami szép, és fegyvertelen életformákat gyilkoljanak, még akkor is, ha azok az életformák génkezelt Számkivetettek, akik lemondtak a lelkükről.

– Futtassa le a szokásos keresést – parancsolja de Soya. – Közölje a legénységgel, hogy riadókészültség lefújva. – A modern fáklyahajók legénységét alig tucatnyi tiszt és fél tucat, a hajó különböző pontjain szolgáló katona alkotja.

Stone parancsnok anya váratlanul közbevág.

– Uram, a műszerek Hawking-hajtómű okozta torzulást jeleznek, felső irányzék hetvenkét fok, koordináták kettőhuszonkilenc, negyvenhárom, egy-nulla-öt. C-plusz kilépési pont hét-nulla-nulla-egész-ötezer kilométernél. Kilencvenhat százalékos valószínűséggel egyetlen hajó. Relatív sebessége ismeretlen.

– Teljes készültség – rendeli el de Soya. Észre sem veszi, hogy halványan elmosolyodik. Talán a Számkivetettek sietnek az erdejük megmentésére. Vagy egyetlen árva hajó mégiscsak védte az erdőt, és az imént lőtt ki egy siklótorpedót valahonnan a rendszer Oört-felhője mögül. De az is lehet, hogy egy komplett Számkivetett harcolóraj előőrse, és akkor keresztet vethet az egységére. De Soya kapitány atya szembeszáll bárkivel, inkább harcol, minthogy ilyen… ilyen vandál pusztításban vegyen részt.

– Érkező jármű – jelenti az ellátótiszt a de Soya feje feletti kakasülőről.

– Értettem – nyugtázza de Soya kapitány atya. Figyeli a felvillanó kijelzőket, majd visszadugja a söntcsatlakozót, és megnyit néhány virtuális-optikai csatornát. A KVP egyből szertefoszlik, és de Soya az űrben találja magát, ötmillió kilométer magas óriásként. Saját hajóit lángfarkú maszatoknak látja, az elpusztított erdő helyén gomolygó füstoszlop a derekánál tekereg. Egyszer csak a behatoló feltűnik, hétszázezer kilométerrel, karnyújtással az ekliptikus sík felett. A hajói körül vörös bogyók jelzik a harckészültségű külső pajzsokat. Kiszíneződik az űr, szenzoradatok, elfogó impulzusok, célmeghatározási előkészületek jelennek meg előtte. A milliszekundumos taktikai szinten de Soya egyetlen ujjmozdulattal vagy csettintéssel tüzet nyithat és energiatámadást intézhet.

– Transzponder helyzetjelző – jelenti a kommunikációs tiszt. – Kódok érvényesek. Pax-futárhajó. Arkangyal osztály.

De Soya összevonja a szemöldökét. Mi lehet olyan fontos, hogy a Pax Parancsnokság a Vatikán leggyorsabb hajóját küldi el – azt a villámgyors járművet, amely egyben a Pax legtitkosabb fegyvere? De Soya látja, ahogy a Pax azonosító kódok körbeveszik az apró hajót a taktikai térben. Fúziós csóvája kilométerekig nyúlik el. A hajó alig fordít energiát a belső védőpajzsra, és a nehézségi erő meghaladja a málnalekvárszintet.

– Automata vezérlés? – kérdi de Soya. Nagyon reméli, hogy nincs legénység a fedélzeten. Az arkangyal osztályú hajók képesek napok – valós idejű napok! – alatt eljutni az űr bármelyik ismert tartományába, nem úgy, mint a többi hajó, ahol az utazás hajóidő szerint heteket és valós időben éveket vesz igénybe… az arkangyalon azonban senki sem éli túl az utat.

Stone parancsnok anya csatlakozik hozzá a taktikai terepen. Fekete tunikája szinte teljesen beleolvad az űrbe, fehér arca lebegni látszik az ekliptikus sík felett, a virtuális csillag napfényben füröszti kiugró járomcsontját.

– Nem, uram – mondja halkan. Hangját ebben az üzemmódban csak de Soya hallja. – A helyzetjelző adatai szerint kétfős legénység utazik kriogén transzban.

– Édes Jézus – suttogja de Soya. Több ebben az ima, mint a káromkodás. A két ember, akivel már rég végzett a C-plusz utazás, hiába fekszik nagy gravitációjú kriogén tartályban, mostanra egészséges málnalekvár helyett inkább hajszálvékony fehérjepasztára emlékeztetnek. – Készítsék elő a feltámasztó bölcsőket! – szól le a közös csatornán.

Stone parancsnok anya megérinti a füle mögötti söntöt, és elkomorul.

– Kódolt üzenet. Az emberi futárok azonnali elsőbbséggel feltámasztandók. Ómega-szintű rendelkezés.

De Soya kapitány atya megpördül, és a helyettesére mered, egy percig meg sem tud szólalni. Az égő orbitális erdő füstje a derekuk körül örvénylik. A sürgősségi feltámasztás szembemegy az egyház doktrínájával és a Pax Parancsnokság szabályaival; egyszersmind veszélyes: a részleges helyreállítás esélye a megszokott háromnapos átfutásnál lényegében nulla, míg három óránál az ötven százalékot súrolja. Az Ómega-fokozat pedig Őszentségét, a pacemi pápát takarja.

De Soya látja az elsőtisztje szemében, hogy ő is megértette. A futárhajó a Vatikánból érkezett. Valaki odaát vagy a Pax Parancsnokságban – vagy a kettő együtt – olyan fontosnak tartotta az üzenetet, hogy útnak indított egy pótolhatatlan arkangyalhajót, a halálba küldte a Pax két magas rangú tisztjét – másra ugyanis nem bíznának arkangyalokat –, és kockára tette a két tiszt teljes helyreállítását.

A taktikai térben de Soya elsőtisztje kérdő tekintetére válaszul felvonja a szemöldökét. A parancsnoki sávon annyit mond:

– Jól van, parancsnok. Utasítsa mindhárom hajót, hogy vegyék fel a sebességét. Készüljenek az átszállásra. Hozzák át a tartályokat, és hat óra harmincra legyen meg a feltámasztás. Gratuláljon a nevemben Hearn kapitánynak a Menyhértről és Boulez kapitány anyának a Gáspárról, és közölje velük, hogy hét óra nulla-nullakor várom őket a Boldizsáron eligazításra.

De Soya kapitány atya kilép a taktikai térből a KVP valóságába. Stone és a többiek egyre csak bámulják.

– Mozgás! – szól rájuk de Soya, aztán elrugaszkodik a kijelző peremétől, átúszik a levegőben a szállása ajtajához, és behúzza magát a kör alakú nyíláson. – Ébresszenek fel, ha a futárok feltámadtak – közli még a fehér arcok nézőközönségével az ajtó bezáródása előtti másodpercekben.

6

Endymion utcáit jártam, és próbáltam dűlőre jutni életemmel, halálommal és újjászületésemmel.

Itt ragadnám meg az alkalmat, hogy leszögezzem: messze nem vettem annyira félvállról a tárgyalásomat, a „kivégzésemet” és e mitikus öreg költővel való különös találkozásomat, mint amennyire ez a narratíva sugallja. Lényem egy részét mélyen megrázták a történtek. Elvégre meg akartak ölni! Szerettem volna a Paxot hibáztatni, ám a bíróság nem a Paxot szolgálta… illetve nem közvetlenül. A Hyperionon saját Önkormányzati Tanács működött, és a Port Romance-i bíróságok felállítását a helyi politika szabályozta. A halálbüntetés kiszabását a Pax nem írta elő kötelező érvénnyel, azokon a bolygókon meg főleg nem, ahol az egyház teokratikus államformát vezetett be; a Hyperionon a régi, gyarmati időszak hozadéka volt. Gyors tárgyalásom szükségszerű végkimenetele és gyorsított kivégzésem akkor már inkább a Hyperion és Port Romance vezető üzletembereinek érzelmeit tükrözték, akik attól rettegtek, hogy elriasztják a Pax külvilági turistáit. Paraszt voltam, vadászok idegenvezetője, aki megölte a gondjaira bízott gazdag turistát, példát kellett hát statuálniuk. Ennyi állt az egész mögött. Nem szabad magamra vennem.

Nagyon is magamra vettem. A toronyból kiérve, ahol a forró napsugarak visszaverődtek az udvar széles kockaköveiről, lassan felemeltem a kezem. Remegett. Túl sok minden történt túl rövid idő alatt, és a tárgyalás, a kivégzésem előtti rövid időszak alatt magamra erőltetett nyugalom rengeteget kivett belőlem.

Megráztam a fejem, és komótos léptekkel elindultam az egyetem romjai között. Endymion városa egy magas bércre épült, és mivel az egyetem a gyarmati időszakban még feljebb húzódott a hegygerincen, káprázatos kilátás nyílt délre és keletre. Citromsárga chalmaerdők ragyogtak a völgyben. A lazúrkék eget nem karcolták kondenzcsíkok vagy légi járművek. Tudtam, hogy a Paxot cseppet sem érdekli Endymion, hogy csapataik északkeleten, a Farktoll-fennsíkon állomásoznak, mert a robotjaik ott bányásszák rendületlenül a speciális keresztségszimbiótákat, de a földrésznek ezt a vidékét olyan régóta tartották zárlat alatt, hogy vadon jellegével üdítő változatosságot jelentett.

Tíz perc bóklászás után tudatosult bennem, hogy a tornyot, ahol felébredtem, és a környező épületeket kivéve sehol nem lakik senki. Az egyetem többi része romokban hevert – hatalmas csarnokai a szabad égre nyíltak, a gépparkot évszázadokkal korábban széthordták, a játszóterek elgazosodtak, a csillagvizsgáló kupolája beomlott – és a hegyoldalon lévő város még néptelenebbnek tűnt. Komplett háztömböket hódítottak vissza a varsafagyökerek és a kudzuk.

Láttam magam előtt, milyen gyönyörű lehetett az egyetem fénykorában: a Hidzsra utáni, neogótikus épületeket a közeli Farktoll-fennsík tövéből fejtett homokkövekből építették. Három évvel korábban, amikor a híres tájművész, Avrol Hume átalakította az Első Családok birtokait a Csőr felkapott partvidékén, és az asszisztenseként velem végeztette el a kulimunka javát, a legnagyobb kereslet a „torzókra” volt – tavak, erdők vagy hegytetők mellé emelt rompótlékokra. Egész profi lettem abban, hogyan kell művészien málló, mohos köveket szimulált romokba rendezni – nagy részük röhejes módon olyan réginek tűnt, amikor még nem is éltek emberek a határvidéki bolygón –, de Hume torzói meg sem közelítették ezen valódi romok szépségét. A nagy hírű egyetem csontvázában barangoltam, az épületekben gyönyörködtem, és a családomra gondoltam.

Bevett szokás volt, hogy a bennszülött családok felvegyék valamelyik helyi város nevét – mert a családom valóban bennszülött volt. Családfánkat a majd’ hétszáz éve elsőként leszállt csírahajó-pionírokig tudtuk visszavezetni, saját bolygónkon mégis harmadrangú polgárok voltunk: megelőztek minket a Pax külvilági lakói, valamint a Hidzsra telepesei, akik évszázadokkal az őseim után érkeztek. Népem tehát sok száz éven keresztül élt és dolgozott ezekben a völgyekben és hegyekben. Mérget vettem volna rá, hogy őslakos rokonaim alantas munkákat végeztek – akárcsak apám korai, nyolcéves koromban bekövetkezett halála előtt, akárcsak anyám, aki öt évvel élte túl, akárcsak én, egészen eddig a hétig. A nagymamám tíz évvel azután született, hogy a Pax elűzte otthonaiból a környéken élőket, de Nagyanyó elég idős volt ahhoz, hogy még emlékezzen azokra az időkre, amikor a klánjaink egészen a Farktoll-fennsíkig vándoroltak, és a délre fekvő plasztikgyapot-ültetvényeken robotoltak.

Nem éreztem, hogy hazatértem volna. Az én otthonom északkeleten volt, a hideg mocsarakban. A Port Romance-tól északra lévő lápvidéket választottam lakó- és munkahelyemnek. Ez az egyetem és város soha nem képezte részét az életemnek, nem volt több közöm hozzájuk, mint a képtelen történetekhez az öreg költő Énekekjében.

Egy másik torony tövében megálltam, hogy kifújjam magam, de nem tudtam szabadulni az utolsó gondolattól. Ha a költő ajánlata valódi, akkor az Énekek „képtelen történeteihez” rengeteg közöm van. Eszembe jutott, ahogy Nagyanyó az elbeszélő költeményt szavalta – az északi hegyeken pásztorkodással töltött éjszakák, amikor estére, védekezés gyanánt, bekerítettük a tábort az akkumulátoros karavánnal, az alacsonyan ropogó tábortüzek, melyek vajmi kevéssé homályosították el az égen kirajzolódó meteorzáporok pompáját, eszembe jutott Nagyanyó lassú, kimért hanglejtése, ahogy befejezte az egyes versszakokat, és megvárta, amíg utánamondom őket, eszembe jutott saját türelmetlenségem – sokkal szívesebben olvasgattam volna lámpafénynél –, és mosolyogva gondoltam bele, hogy este a versszakok szerzőjével fogok vacsorázni. Sőt mi több, az öreg költő egyike volt annak a hét zarándoknak, akiket a költemény megénekelt.

Újra megráztam a fejem. Túl sok minden. Túl rövid idő alatt.

Valami nem stimmelt a toronnyal. Nagyobb és szélesebb volt, mint az, amelyikben felébredtem, de csak egyetlen ablaka nyílt: egy nyitott boltív harminc méter magasan. Még jobban furcsálltam, hogy az eredeti ajtót befalazták. Avrol Hume mellett volt időm kitanulni a kőművesmesterséget, és szakértő szemmel úgy saccoltam, az ajtót azelőtt falazták be, hogy a környéket száz éve kiürítették… de nem sokkal előtte.

Máig nem tudom eldönteni, mi vonzott ahhoz az épülethez, amikor annyi rom várt még felfedezésre aznap délután – de valamiért furdalta az oldalam a kíváncsiság. Emlékszem, felpillantottam a torony mögötti meredek hegyoldalra, és észrevettem a chalmaleveleket, melyek vastag kérgű repkény módjára tekeregtek a torony körül. Ha valaki felkapaszkodna a hegyoldalon, és átverekedné magát a chalmaerdőn, mondjuk… ott… akkor kimászhatna annak a kúszónövénynek az ágán, és ha nagyot nyújtózik, elérheti a magányos ablak párkányát…

Megint csak a fejemet ingattam. Nevetséges. Egy ilyen gyerekes expedícióból a legkevesebb, hogy megtépázott ruhával és lehorzsolt kézzel keverednék ki, de könnyen lehet, hogy harminc métert zuhanok, és a kockaköveken végzem. Minek kockáztassak? Mi lehet ebben az ódon, befalazott toronyban pókokon és pókhálókon kívül?

Tíz perccel később a csavart chalmaágon araszoltam, és próbáltam megkapaszkodni a kőfal hézagaiban vagy a felettem futó indák vastagabb elágazásaiban. Mivelhogy a kúszónövény a kőfalhoz tapadt, nem tudtam lovagló ülésben csúszni rajta. A térdemen kellett kúsznom – felállni nem tudtam, mert a chalmainda túl mélyen belógott fölém –, és halálra rémültem, mert úgy éreztem, ki vagyok szolgáltatva, és a torony bármikor letaszíthat a mélybe. Ahányszor feltámadt az őszi szél, és a leveleket meg az ágakat rázta, megálltam, és kapaszkodtam, ahogy csak bírtam.

Végül odaértem az ablakhoz, és halkan elkáromkodtam magam. Kicsit elszámoltam magam – harminc méter távolból, talajszintről könnyen beszél az ember. A chalmaág jó három méterrel a nyitott ablakpárkány alatt húzódott. A kőfalnak ezen a szakaszán nem tudtam hol megkapaszkodni. Ahhoz, hogy elérjem a párkányt, fel kellett volna ugranom, remélve, hogy találok valami fogódzót. Őrült ötlet. Semmi nem lehet a toronyban, amiért megérné ekkora kockázatot vállalni.

Megvártam, amíg alábbhagy a szél, leguggoltam, és felugrottam. Egy pillanatig megállt bennem az ütő, amikor behajlított ujjaim a porrá omló köveken fogódzót nem lelvén körmöm beszakítva lefelé kezdtek csúszni, de aztán a régi ablakpárkány málladozó maradványaihoz értek, és megmarkolták. Lihegve felhúzódzkodtam, menet közben könyöktől letépve az ingujjam. Az A. Bettik által kikészített puha cipők meg-megcsúsztak a kövön, nem találtak támaszt.

Egyszer csak azt vettem észre, hogy felértem. A párkányra kuporodtam, azon tűnődve, hogy a francba fogok visszaereszkedni a chalmaágra. Hunyorogva kémleltem a torony koromfekete belsejét, és egy perccel később még komolyabb aggályaim támadtak.

– Az istenit – suttogtam a vakvilágba. A párkány alatt volt ugyan egy korhadt fából épült pihenő, de a torony gyakorlatilag üresen tátongott. Az ablakon beszüremkedő fény roskatag lépcsőre vetült a pihenő felett és alatt, mely a külső chalmagyökerek mintájára kanyargott csigavonalban a belső fal mentén, a torony középső részén azonban sűrű sötétség honolt. Felnéztem, és harminc méterrel feljebb, ahová ideiglenes tetőt ácsolhattak, foltokban napfényt láttam megcsillanni. Rájöttem, hogy a torony nem több előkelő gabonasilónál: egy gigantikus, hatvan méter magas kőhengernél. Nem csoda, hogy csak egyetlen ablakra volt szükség. Nem csoda, hogy már Endymion evakuálását megelőzően befalazták.

Tovább egyensúlyoztam az ablakpárkányon, mert nem bíztam a korhatag pihenőben, és utoljára megráztam a fejem. A kíváncsiságom egyszer még az életembe fog kerülni.

Aztán, ahogy hunyorogva kémleltem a kinti verőfényes délutáni napsütés után olyannyira szokatlan sötétséget, feltűnt, hogy a torony belseje túlzottan sötét. Nem láttam el a szemközti falig, sem a csigalépcsőig. Észrevettem, hogy szűrt napfény vetül a kövekre: arrébb felsejlett egy kevés a rothadó lépcsőből, és méterekkel feljebb kivehető volt a torony hengerszerű alakja – itt viszont, azon a szinten, ahol én álltam, a beltér nagy része egyszerűen… eltűnt.

– Krisztusom – suttogtam. A sötét torony nagy részét kitöltötte valami.

Lassan, óvatosan, a párkányon egyensúlyozó karomra nehezedve leereszkedtem a pihenőre. A fa recsegett-ropogott, de azért megtartott. Nem engedtem el az ablakkeretet, de többé-kevésbé letettem a lábam, és körülnéztem.

Beletelt egy jó percbe, mire felfogtam, mit látok. Egy űrhajó foglalta el a torony belsejét, akár egy régimódi revolver töltényűrjébe helyezett golyó.

Teljes testsúlyommal ránehezedtem a pihenőre, jóformán az sem érdekelt, leszakad-e alattam, és előrébb léptem, hogy jobban szemügyre vegyem.

A hajó nem számított túl magasnak űrhajósmércével – lehetett vagy ötven méter –, de áramvonalas volt. Fémburkolata – már ha egyáltalán fémből volt – matt feketének tűnt, és elnyelni látszott a fényt. Nem csillogott, nem tükröződött, már amennyire láttam. A hajó körvonalait igazából csak akkor tudtam kivenni, ha a mögötte magasodó kőfalnál néztem, hol érnek véget a kövek és a visszaverődő fény.

Egy pillanatig sem kételkedtem benne, hogy űrhajót látok. Kicsit túlzásnak is éreztem. Egyszer azt olvastam, hogy a kisgyerekek bolygók százain rajzolnak most is dobozházakat piramistetővel, téglalap alakú kéményből kanyargó füsttel – még akkor is, ha a szóban forgó gyerekek RNS-formált lakófákon organikus, élő hüvelyekben laknak. Vagy hasonló példával élve, a hegyeket változatlanul Matterhorn-jellegű piramisoknak rajzolják, holott a közelükben lévő hegyek inkább a Farktoll-fennsík itteni, gömbölyded dombjaira emlékeztetnek. Nem tudom, mivel magyarázták a cikkben – talán faji emlékezettel, vagy azzal, hogy az agyba bele vannak kódolva bizonyos szimbólumok.

Az, amire én néztem, amit meredten bámultam, amit leginkább hiányként észleltem, nem egyszerűen űrhajó volt, hanem ŰRHAJÓ.

Láttam képeket a Régi Föld legősibb – Pax előtti, Bukás előtti, Hegemónia előtti, Hidzsra előtti… francokat, Minden előtti – rakétáiról; azok néztek ki úgy, mint ez a domború fekete test. Magas, keskeny, mindkét végén szakaszos, felül kúp alakú, alul szárnyakkal ellátott tárgy – nem más, mint az ŰRHAJÓ belénk kódolt, faji emlékezetből előhívott, szimbolikusan tökéletes képe.

A Hyperionon egyetlen privát vagy kallódó űrhajó sem maradt. Ebben egész biztos voltam. Az űrhajóknak még az egyszerű bolygóközi válfaja is túl sokba került, ritkaságszámba ment ahhoz, hogy ódon kőtornyokban hagyják őket parlagon heverni. Hajdanán, évszázadokkal a Bukás előtt, amikor úgy tűnt, hogy a VilágHáló forrásai kiapadhatatlanok, nyilván lépni sem lehetett az űrhajóktól – voltak katonai járművei a HAD-nak, diplomáciai hajói a Hegemóniának, bolygószintű kormányok, céges, alapítványi, kutatói, sőt, elvétve még hipermilliárdosok magántulajdonában lévő hajók –, de akkoriban is csak egy bolygó méretű gazdaság tudta volna kigazdálkodni egy csillaghajó építését. Az én időmben – és anyám, nagyanyám, valamint az ő anyáik és nagyanyáik idejében – egyedül a Pax, vagyis az egyház és a kezdetleges csillagközi kormány konzorciuma engedhetett meg magának bármiféle űrhajót. És senki az égegyadta világon – még Őszentsége, a pacemi pápa sem – tudott volna fenntartani magánűrhajót.

Márpedig ez űrhajó volt. Tudtam. Ne kérdezzék, honnan, de tudtam.

A lépcsőfokok borzalmas állapotára fittyet hányva elindultam lefelé a csigalépcsőn. A burkolat négy méterre volt tőlem. A feneketlen feketeség láttán megszédültem. Alig vettem észre, mert a fekete domborulat eltakarta, de a torony közepe táján, tizenöt méterrel alattam egy palló nyúlt ki majdnem egészen a burkolatig.

Odaszaladtam. Az egyik korhadt lépcsőfok konkrétan beszakadt alattam, de úgy loholtam, hogy észre sem vettem.

A pallónál véget ért a korlát, úgy türemkedett ki, akár egy ugródeszka. Ha lezuhanok, alighanem csontomat töröm, és ott fekhettem volna a lepecsételt, koromfekete toronyban, míg világ a világ. Gondolkodás nélkül léptem előre, és tapasztottam tenyeremet a hajó burkolatára.

A burkolat meleg volt. Nem fémnek érződött, inkább egy alvó állat csupasz bőrének. Az illúziót tovább fokozta, hogy alig érezhető mozgás, vibrálás áradt a hajótestből, mintha szuszogna, mintha ki tudtam volna tapintani a pulzusát.

Hirtelen valódi mozgás támadt a kezem alatt, a burkolat egyszerűen lehullott, behajlott – nem gépek húzták fel, mint sok kaput, és végképp nem zsanérokon lengett, önmagába hajlott, félre az utamból, ahogy az ajkunkat húzzuk fel.

Fények gyúltak. Belül egy folyosó derengett, plafonja és falai olyan szervesnek tűntek, mintha egy mechanikus méhnyakat pillantottam volna meg.

Körülbelül három nanoszekundumig tétováztam. Évekig átlagosan nyugodt és kiszámítható életet éltem. Ezen a héten véletlenül megöltem egy embert, elítéltek és kivégeztek, majd Nagyanyó kedvenc mítoszában ébredtem. Miért hagyjam itt abba?

Beléptem az űrhajóba, és az ajtó úgy zárult rám, mint éhes száj a finom falatra.

A hajóba vezető folyosót teljesen máshogy képzeltem. Mindig azt hittem, hogy az űrhajók belseje a polgárőrregimentünket Ursusra szállító, tengerjáró csapatszállítók rakterére hajaz: csupa szürke fém, szegecsek, zord zsilipkapuk, sziszegő gázcsövek. Odabent egyáltalán nem ilyesmi fogadott. A folyosó sima volt, homorú, jellegtelen, a belső rekeszfalakat meleg, szerves, élőnek tetsző intarziás faburkolat fedte. Ha volt is légzsilip, hát én nem láttam sehol. Rejtett lámpák villantak fel előttem és kapcsolódtak le mögöttem menet közben, ezért kis fénykörben haladtam, sötétséggel körbevéve. Tudtam, hogy a hajó átmérője nem lehet több tíz méternél, de a folyosó enyhe íve miatt nagyobbnak tűnt belülről, mint kívülről.

A folyosó ott ért véget, ahol a hajó közepe lehetett: egy nyitott aknában, melynek közepén fém csigalépcső veszett lent is, fent is a sötétségbe. Ráléptem az első lépcsőfokra, mire valahol felettem felgyulladt a villany. Gondolván, hogy arra lehetnek a hajó érdekesebb részei, elindultam felfelé a lépcsőn.

A következő fedélzet a hajó teljes kerületét kitöltötte, és volt rajta egy antik holoárok, olyan, amilyet régi könyvekben látni, itt-ott néhány, ismeretlen típusú szék és asztal, valamint egy hangversenyzongora. Itt kell megjegyezzem, valószínűleg még minden tízezredik Hyperionon született ember sem ismerte volna fel a zongorát – főleg nem a hangversenyzongorát. Anyámat és Nagyanyót szenvedélyesen izgatta a zene, és villamos karavánunk egyik szekerét szinte egy az egyben elfoglalta egy zongora. Hányszor hallottam panaszkodni a bácsikáimat vagy nagyapámat a hangszer tömegéről és súlyáról! Hányszor emlegették fel a nehéz, Hidzsra előtti bútordarab aquilai mocsarakon való átvonszolására fordított megannyi joule energiát, meg hogy a józan paraszti észre hallgatva mennyivel hatékonyabb lenne egy zsebszintetizátor, amely bármelyik zongora… vagy bármely hangszer hangját képes megszólaltatni! De anya és Nagyanyó hajthatatlan volt: a valódi zongora hangjának nincsen párja, akárhányszor kell is felhangolni szállítás után. És sem nagyapa, sem a bácsikáim nem panaszkodtak, amikor Nagyanyó Rahmanyinovot, Bachot vagy Mozartot játszott esténként a tábortűz körül. Az öreg hölgy megtanított mindenre a történelem nagy zongoráiról, köztük a Hidzsra előtti hangversenyzongorákról. És most saját szememmel láttam az egyiket.

Nem érdekelt a holoárok, nem érdekeltek a bútorok, a homorú üvegfal, ahonnan csak a torony sötét kőfalára láttam rá, egyből a zongorához siettem. A klaviatúra fölött aranybetűkkel az állt: STEINWAY. Halkan füttyentettem, és végigsimítottam a billentyűkön, bár leütni még nem mertem egyiket sem. Nagyanyó elmondása szerint ez a cég már a ’08-as Nagy Tévedés előtt felhagyott a zongoragyártással, és a Hidzsra óta egy sem készült belőlük. Legalább ezeréves hangszert simogattam. A Steinwayek és a Stradivarik mítoszokként éltek bennünk, zeneszeretőkben. Hogyan lehetséges ez? Tűnődés közben ujjaim a zongora billentyűin futkároztak, úgy éreztem, mintha egy kihalt állatfaj, az elefánt legendás csontagyarai lennének. Az olyan emberek, mint az öreg költő a toronyban, még csak-csak életben maradhattak a Hidzsra előtti korszak óta – a Poulson-kezelések és a kriogén fagyasztás elméletileg megoldja a dolgot –, de fából, drótból és elefántcsontból készült tárgyaknak nem sok esélyük volt épségben átvészelni a hosszú utazást időn és téren át.

Ujjaim lefogtak egy akkordot: c-e-g-b. Aztán egy C-dúr akkordot. Hibátlan hangon szólalt meg, az űrhajó akusztikája tökéletes volt. Régi bárzongoránkat Nagyanyónak néhány mérföldenként mindig fel kellett hangolnia a mocsárban, ez a hangszer meg úgy tűnt, hogy teljesen fel van hangolva, holott ki tudja, mennyi fényévet és évszázadot tett meg korábban.

Kihúztam a zongorapadot, leültem, és elkezdtem játszani a Für Elise-t. Giccses, egyszerű darab volt, de illett ehhez a néma, magányos, sötét helyhez. És lám, mintha a lámpafény is tompult volna körülöttem, ahogy a hangjegyek betöltötték a kör alakú szobát és a sötét lépcsőaknában visszhangoztak. Játék közben anyára és Nagyanyóra gondoltam, akik álmukban sem gondolták volna, hogy az első zongoraleckéim egy eldugott űrhajóban előadott szólóhoz vezetnek. A szomorú gondolat plusztöltetet adott a zenének.

Amikor a végére értem, gyorsan lekaptam az ujjaimat a klaviatúráról, hirtelen elszégyelltem magam, amiért vettem a bátorságot, hogy egy pofonegyszerű darabot ilyen pocsékul klimpírozzak el ezen a csodás zongorán, a múlt ajándékán. Csendben üldögéltem egy darabig, a hajón merengtem, az öreg költőn, meg azon, hol jövök én ebbe az őrült képbe.

– Nagyon szép volt – szólalt meg egy halk hang mögöttem.

Bevallom, frászt kaptam. Nem hallottam senkit a lépcső felől, nem érzékeltem, hogy valaki belépett volna a szobába. Vadul körbenéztem.

Senki sem volt a szobában.

– Az imént elhangzott darabot jó ideje nem hallottam már – hallatszott újra a hang. Mintha az üres szoba közepéből szólt volna. – Az előző utasom jobban szerette Rahmanyinovot.

Megtámaszkodtam a pad szélén, és eszembe jutottak mindazok a hülye kérdések, amelyeket, ha egy mód van rá, jobb lenne nem feltennem.

– Te a hajó vagy? – kérdeztem, mert bár nem tudtam eldönteni, hülye kérdés-e, de választ akartam kapni.

– Természetesen – jött a felelet. Lágy, mégis enyhén férfias hang volt. Hallottam persze korábban is beszélő gépeket, hiszen léteztek, amióta az eszemet tudom, de olyat még sosem, amelyik intelligens lett volna. Az egyház és a Pax több mint kétszáz éve betiltott minden igazi MI-t, és azok után, ahogy az InforMag segédkezet nyújtott a Számkivetetteknek a Hegemónia elpusztításában, a romokban heverő bolygók ezrein élő emberek billiói teljes mellszélességgel támogatták a döntést. Rájöttem, hogy e tekintetben engem is sikeresen kondicionáltak: a gondolattól, hogy egy valóban értelmes géppel beszélgetek, nedves lett a tenyerem, és kiszáradt a torkom.

– Ki volt az… izé… előző utasod? – kérdeztem.

A hajó pillanatnyi szünet után válaszolt.

– Az urat a legtöbben úgy ismerték mint a Konzul – felelte végül. – Hegemóniai diplomataként dolgozott élete nagy részében.

Ezúttal rám került a sor, hogy habozzak. Még az is felmerült bennem, hogy mi van, ha a „kivégzés” Port Romance-ban csupán összekuszálta az agysejtjeimet, s ezért most azt hiszem, hogy Nagyanyó egyik elbeszélő költeményében élek.

– Mi történt a Konzullal? – kérdeztem.

– Meghalt – válaszolta a hajó. Mintha csipetnyi bánat csendült volna a hangjában.

– Hogyan? – kérdeztem. A vén költő Énekekjének végén, a VilágHáló Bukása után a hegemóniai Konzul visszament egy hajóval a Hálóba. Ezzel a hajóval? – Hol halt meg? – tettem hozzá. Az Énekekből annyi derül ki, hogy a hajóba, mellyel a hegemóniai Konzul elhagyta Hyperiont, beprogramozták a második John Keats kibrid személyiségét.

– Nem emlékszem, hol halt meg a Konzul – mondta a hajó. – Csak arra emlékszem, hogy meghalt, és hogy visszatértem ide. Felteszem, ezt az irányelvet táplálták be a vezérlőpultomba abban az időben.

– Van neved is? – kérdeztem, miközben kicsit kíváncsi lettem, nem John Keats MI-személyiségével beszélek-e.

– Nincs – mondta a hajó. – Csak hajó. – Megint jött egy szünet, ami szándékosabbnak tűnt egyszerű csendnél. – Habár rémlik, mintha egyszer régen lett volna nevem.

– John? – kérdeztem. – Vagy Johnny?

– Könnyen lehet – felelte a hajó. – A részletek homályosak.

– Miért? – faggattam. – Meghibásodott a memóriád?

– Nem, a legkevésbé sem – tiltakozott a hajó. – Amit tudok, abból arra következtetek, hogy hozzávetőleg kétszáz szabványéve, egy traumatikus esemény hatására törlődtek egyes memóriaegységeim, ám azóta mind a memóriám, mind az egyéb funkcióim hibátlanul működnek.

– De az eseményre, a traumára nem emlékszel?

– Nem – felelte meglehetősen vidáman a hajó. – Azt hiszem, akkoriban történhetett, amikor a Konzul meghalt, és visszatértem a Hyperionra, de nem vagyok biztos benne.

– Na és azóta? – firtattam. – A visszatérésed óta ebben a toronyban rejtegetnek?

– Igen – hangzott a válasz. – Egy ideig a Költők Városában voltam, de az elmúlt két helyi évszázad nagy részét itt töltöttem.

– Ki hozott ide?

– Martin Silenus – mondta a hajó. – A költő. Délután találkozott vele.

– Tudsz róla? – rökönyödtem meg.

– Tudok hát – mondta a hajó. – Én adtam át M. Silenusnak az ön tárgyalására és kivégzésére vonatkozó adatokat. Én működtem közre a hivatalnokok megvesztegetésében és alvó testének ideszállításában.

– Hogy csináltad? – kérdeztem, mert elképzeltem, ahogy a masszív, ódivatú hajó telefonálgat, és az abszurd jelenet az őrületbe kergetett.

– A Hyperionnak nincsen valódi adatszférája – mondta a hajó –, de figyelek minden szabad mikrohullámú és műholdas kommunikációt, valamint rácsatlakoztam néhány „védett” üvegszálas és mézeres sávra is.

– Vagyis a vén költőnek kémkedsz – foglaltam össze.

– Igen – mondta a hajó.

– És mennyit tudsz a vén költő rám vonatkozó terveiről? – kérdeztem a klaviatúra felé fordulva, majd elkezdtem játszani Bach Air G-húrra című művét.

– M. Endymion – szólalt meg egy másik hang a hátam mögött.

Félbehagytam a darabot, és hátranéztem A. Bettikre, az androidra, aki a csigalépcső tetején állt.

– A gazdám kezdett aggódni, hogy eltévedt – közölte A. Bettik. – Azért jöttem, hogy visszakísérjem a toronyba. Csak annyi ideje marad, hogy átöltözzék vacsorához.

Vállat vontam, és a lépcsőhöz ballagtam. Mielőtt követtem volna lefelé a kék bőrű férfit, megfordultam, és elbúcsúztam a sötétedő szobától:

– Jót beszélgettünk, Hajó.

– Örülök, hogy megismerhettem, M. Endymion – mondta a hajó. – A mielőbbi viszontlátásra!

7

A három fáklyahajó, a Boldizsár, a Menyhért és a Gáspár egy teljes CSE-vel hagyja maga mögött a lángoló orbitális erdőt, és még akkor is csökkenti a sebességét a névtelen nap körül, amikor Stone parancsnok anya beszól de Soya kapitány atya kabinjának ajtaján, hogy tudassa vele, feltámasztották a futárokat.

– Pontosabban szólva, csupán az egyiküket sikerült feltámasztani – helyesbít a nyitott hártyaajtóban lebegve.

De Soya kapitány atya elfintorodik.

– És a… sikertelen kísérletet… visszavitték már a feltámasztó bölcsőbe? – kérdi.

– Egyelőre nem – feleli Stone. – Sapieha atya bent van a túlélőnél.

De Soya bólint.

– Pax? – kérdezi, remélve, hogy ez a helyzet. A vatikáni futárokkal mindig több a gond, mint a katonaiakkal.

Stone parancsnok anya a fejét rázza.

– Mindkettő vatikáni. Gawronski atya és Vandrisse atya. Mindketten Krisztus légiósai.

De Soyából majdnem felszakad egy sóhaj. A Krisztus légósai szinte teljesen kiszorították a liberálisabb jezsuitákat az elmúlt évszázadokban – sőt, már száz évvel a Nagy Tévedés előtt nőni kezdett a befolyásuk az egyházban –, és a pápa nem titkoltan rohamosztagosokként vetette be őket különböző, az egyház hierarchiáján belüli nehéz küldetésekre.

– Melyikük élte túl? – kérdezi.

– Vandrisse atya. – Stone a komlogjára pillant. – Mostanra elvileg magához tért, uram.

– Jól van – mondja de Soya. – Állítsa a belső pajzsot egy g-re nulla-hat-negyvenötkor. Hívja a fedélzetre Hearn és Boulez kapitányokat, és adja át nekik az üdvözletem. Kérem, kísérje őket az elülső tanácsterembe. Amíg össze nem gyűlünk, Vandrisse-szel leszek.

– Igenis – bólint Stone parancsnok anya, és elrugaszkodik.

A feltámasztó bölcsőből nyíló eszmélőszoba inkább kápolna, mint gyengélkedő. De Soya kapitány atya térdet hajt az oltár előtt, majd csatlakozik Sapieha atyához a hordágynál, amelyen a futár éledezik. Sapieha idősebb a Pax legénységi átlagánál, legalább hetven szabványéves, és a halvány halogénsugarak visszaverődnek kopasz fejéről. De Soya mindig úgy gondolta, hogy a hajó káplánja lobbanékony természetű, és nem egy észlény, mint oly sok, akikkel gyerekkorában találkozott.

– Kapitány – üdvözli a káplán.

De Soya biccent, és közelebb lép a hordágyon ülő férfihoz. Vandrisse atya fiatal, a szabvány húszas évei végén járhat, sötét haja hosszú, és a jelenlegi vatikáni divat szerint ondolált. Pontosabban, ez a frizura jött divatba, amikor de Soya utoljára látta a Pacemet és a Vatikánt: a küldetés két hónapja kezdődött, és máris hároméves időcsúszás gyülemlett fel.

– Vandrisse atya – szólítja meg de Soya –, hall engem?

A tábori ágyon lévő fiatalember bólint, és felnyög. A feltámasztás utáni első percekben komoly nyelvi nehézségekkel kell megküzdeni. Bár de Soya csak hallomásból tudja.

– Nos hát – mondja a káplán –, jobb, ha visszaviszem a másik testet a bölcsőbe. – Bosszús arcot vág, mintha személyesen de Soya tehetne a sikertelen feltámasztásért. – Micsoda pazarlás, kapitány atya! Hetekbe fog telni, vagy talán hónapokba, mire Gawronski atyát sikeresen fel tudjuk éleszteni. Nagy fájdalmaknak néz elébe.

De Soya bólint.

– Szeretné látni, kapitány atya? – nyaggatja a káplán. – A testről… nos… alig lehet felismerni, hogy emberi. A belső szervek igencsak kilátszanak, és igencsak…

– Tegye a dolgát, atyám – vág közbe halkan de Soya. – Elmehet.

Sapieha atya megint elhúzza a száját, mint aki válaszolni készül, ám ekkor elbődül a gravitációs riasztó, és mindkét férfinak be kell tájolnia magát, hogy a lábuk a padlót érje, miközben a belső pajzs átállítódik. Aztán a gravitáció lassan felkúszik egy g-re, Vandrisse atya visszasüllyed a kipárnázott hordágyra, és a káplán kicsoszog az ajtón. Elég egy nap súlytalanságban, hogy a visszatérő gravitáció mázsás súlyként nehezedjen az emberre.

– Vandrisse atya – szól halkan de Soya. – Hall engem?

A fiatalember bólint. Szeméből tükröződik, micsoda kínokat él át. A férfi bőre úgy csillog, mint akin szövetátültetést végeztek… vagy mint egy újszülötté. Teste rózsaszínű, nyers kinézetű, mintha megégett volna, a futár mellkasába ágyazott keresztség pedig hamuszürke, és kétszer akkora, mint lenni szokott.

– Tudja, hol van? – suttogja de Soya. Vagy hogy kicsoda maga, teszi hozzá gondolatban. A feltámadás utáni zavarodottság órákig, akár napokig is eltarthat. De Soya tudja, hogy a futárok megtanultak úrrá lenni a zavarodottságon, de hogyan lehetne felkészülni a halálra és újjáéledésre? De Soya egyik kiképzőtisztje a papneveldében egyszer köntörfalazás nélkül úgy fogalmazott: „A sejtek emlékeznek a halálra, a halál állapotára, még ha az elme el is felejti.”

– Emlékszem – suttogja Vandrisse atya, és a hangja legalább olyan nyers, mint a bőre. – Maga de Soya kapitány?

– De Soya kapitány atya. Igen.

Vandrisse megpróbál feltámaszkodni a könyökére, de nem sikerül neki.

– Közelebb – suttogja, mert ahhoz sincs ereje, hogy felemelje a fejét a párnáról.

De Soya közelebb hajol. A másik pap enyhe formaldehidszagú. A papság soraiban csak néhány kiválasztott ismeri a feltámadás tényleges titkait, és de Soya úgy döntött, nem akar közéjük tartozni. Tarthat keresztelőt, áldoztathat és feladhatja az utolsó kenetet – csillaghajó-kapitányként utóbbira többször nyílt alkalma, mint az előbbire –, de soha nem vett részt a feltámadás szentségében. Fogalma sincs, hogyan zajlik a folyamat, mi kell a keresztség csodáján kívül ahhoz, hogy e férfi tönkrement, összepréselődött testét, elhalt idegsejtjeit és szétroncsolódott agyát újra olyan emberi formába öntsék, amilyet maga előtt lát.

Vandrisse suttogni kezd, ezért de Soyának még közelebb kell hajolnia. A feltámasztott pap ajkai szinte súrolják de Soya fülét.

– Beszélni… kell… – nyögi ki nagy nehezen Vandrisse.

De Soya bólint.

– Eligazítást tartok tizenöt perc múlva. A másik két hajó kapitánya is jelen lesz. Biztosítunk önnek egy lebegőszéket, és…

Vandrisse megrázza a fejét.

– Semmi… eligazítás. Üzenet… csakis… önnek.

De Soya arca kifejezéstelen marad.

– Rendben. Meg akarja várni, amíg…

Újabb kínkeserves fejrázás. A pap arcbőre síkos és barázdált, mintha kilátszanának alóla az izmok.

– Most… – suttogja.

De Soya odahajol hozzá, és vár.

– Azonnal… el kell… mennie… az… arkangyal-futárhajóval… – nyöszörgi Vandrisse. – Be van programozva az úti cél.

De Soya faarccal hallgatja, de közben azt gondolja: Tehát gyorsulás általi kínhalált kell haljak. Édes Jézus, vedd el tőlem ezt a kelyhet!

– Mit mondjak a többieknek? – kérdi.

Vandrisse atya a fejét ingatja.

– Semmit. Adja át a… Boldizsár parancsnokságát az elsőtisztjének. A csapásmérő egység vezetését bízza Boulez kapitány anyára. A MAGI egység más… parancsokat… fog kapni.

– Engem tájékoztatnak ezekről a parancsokról? – kérdezi de Soya. Állkapcsát szétfeszíti a feszültség, miközben nyugodt hangot erőltet magára. Harminc másodperccel ezelőttig még a hajója, az alakulata túlélése és sikere körül forgott az egész élete.

– Nem – feleli Vandrisse. – Ezek a… parancsok… nem… tartoznak… magára.

A feltámasztott pap belesápad a fájdalomba és kimerültségbe. De Soya azon kapja magát, hogy kisebbfajta elégtételt okoz neki a dolog, és azonnal elmormol egy rövid bocsánatkérő imát.

– Azonnal indulnom kell – ismétli de Soya. – Elvihetem néhány személyes holmimat? – Arra a porcelánszobrocskára gondol, amit a nővérétől kapott nem sokkal a Reneszánsz Vektoron bekövetkezett halála előtt. A törékeny holmi, melyet sztáziskockában tart a nagy gravitációs manőverek alatt, kezdettől elkísérte az űrben.

– Nem – feleli Vandrisse atya. – Induljon… azonnal. Ne vigyen magával semmit.

– Kinek az utasítására? – kérdi de Soya.

Vandrisse arca eltorzul a fájdalomtól, de összevonja a szemöldökét.

– Őszentsége XIV. Gyula pápa közvetlen utasítása – közli a futár. – Ómega-fokozat… felülírja a Pax Katonai Parancsnokság és az ŰrKomm-Flotta összes parancsát. Megértette… de… Soya… kapitány… atya?

– Megértettem – válaszolja a jezsuita, és engedelmesen fejet hajt.

Az arkangyal osztályú futárhajónak nincs neve. De Soya soha nem tartotta szépnek a fáklyahajókat – olyan az alakjuk, mint a lopótöké, a parancsnoki és fegyvermodulok eltörpülnek a hatalmas Hawking-hajtómű és a rendszeren belüli fúziós meghajtásról gondoskodó gömb mellett –, az arkangyal viszont egy bányarém hozzájuk képest. A futárhajó aszimmetrikus gömbök, dodekaéderek, toldalékok, szerkezeti kábelek és Hawking-hajtóműtalpak tömkelege, az ócskavas kellős közepén ottfelejtett utasfülkével.

De Soya tartott egy gyors megbeszélést Hearnnel, Boulezzel és Stone-nal: csak annyit mondott, hogy máshová szólították, átadta a parancsnokságot a csapásmérő és a Boldizsár újdonsült – és döbbent – kapitányainak, majd egyszemélyes gondolába szállt, és átrepült az arkangyalra. De Soya mindent elkövetett, hogy ne nézzen vissza szeretett Boldizsárjára, de az utolsó pillanatban, mielőtt a futárhajóra dokkolt volna, mégis hátrafordult, és vágyakozva nézte a fáklyahajót, melynek domború hasát a napfény egy gyönyörű bolygó sarló alakú, felkelő napjává változtatta, aztán összeszedte magát, és levette róla a szemét.

Belépve nyomban észreveszi, hogy az arkangyalt a legotrombább virtuális taktikai parancsfelülettel, kézi vezérlővel és híddal szerelték fel. A vezérlőgubó belülről nem sokkal nagyobb, mint de Soya szűkös kabinja a Boldizsáron, ám ezen a helyen a kábelektől, üvegszálas vezetékektől, tech-tárcsáktól és a két gyorsulási ágytól nem lehet elférni. Az egyetlen másik helyiség az aprócska navigációs terem/gardróbkabin.

Nem is, tűnik fel hirtelen de Soyának, mert a gyorsulási ágyak a szokványostól eltérőek. Ember formájú, kipárnázatlan acéltepsik, s inkább hasonlítanak boncasztalra, mint ágyra. A tepsinek magasított a pereme – nyilván azért, hogy ne löttyenjen ki a folyadék a nagy gravitációban –, és ráébred, hogy az egész hajón egyedül az ágyakat veszi majd körül nyomáskiegyenlítő védőmező, nehogy szétporladt teste, csontjai, agyszövetei ellebegjenek az utolsó lassulást követően fel-fellépő súlytalanságban. De Soya látja a szórófejeket, ahonnan nagy nyomású vizet vagy tisztítóoldatot fecskendeztek a tálcára az acélfelületet lemosandó. Nem jártak teljes sikerrel.

– Gyorsulás két perc múlva – közli egy fémes hang. – Szíjazza be magát.

Semmi udvariaskodás, gondolja de Soya. Sehol egy „legyen szíves”.

– Hajó? – szólal meg. Tudja, hogy nem engednek valódi MI-ket a Pax hajóira – sőt, semmilyen MI-t nem engednek sehová a Pax fennhatósága alá tartozó, emberlakta űrben –, de arra gondol, hátha a Vatikán kivételt tett az egyik arkangyal osztályú futárhajójával.

– Egy perc harminc másodperc az első gyorsulásig – érkezik a fémes válasz, és de Soya felfogja, hogy egy ostoba géphez beszél. Gyorsan becsatolja magát. A szíjak szélesek, vastagok, és le merné fogadni, hogy csak mutatóban vannak. A védőmező úgyis a helyén tartja… a maradványait.

– Harminc másodperc – mondja az ostoba hang. – Figyelem: a C-plusz átkelés halált okoz!

– Kösz – dünnyögi Federico de Soya kapitány atya. A szíve hevesen dörömböl, a fülében dobol. Fények villannak fel egyik-másik műszeren. Semmi nem igényel emberi közreműködést, ezért nem foglalkozik velük.

– Tizenöt másodperc – mondja a hajó. – Ha imádkozni óhajt, most tegye meg.

– Kapd be – mondja de Soya. Azóta imádkozik, amióta elhagyta a futárhajó lábadozóját. Most megtoldja még egy utolsó, engesztelő imával a káromkodásért.

– Öt másodperc – hallatszik a hang. – A kommunikációt ezennel berekesztem. Isten áldása kísérje, és hozzon gyors feltámadást, Krisztus nevében.

– Ámen – mondja de Soya kapitány atya. Lehunyja a szemét, és megkezdődik a gyorsulás.

8

Korán esteledett Endymion romvárosában. Néztem, ahogy az őszi fény elszürkül, majd kihuny, a magas toronyszobából, ahol ezen a végtelennek tűnő napon felébredtem. A. Bettik visszakísért a szobámba. A stílusos, mégis egyszerű estélyi öltözék – barna, térd alatt szoros pamutnadrág, fehér lening leheletnyit fodros kézelővel, fekete bőrmellény, fekete harisnya, puha fekete bőrcsizma és egy arany karkötő – már az ágyon hevert. Az android ezek után megmutatta, hol találom a mosdót és a zuhanyzót az alattam lévő emeleten, és megnyugtatott, hogy vegyem csak bátran igénybe az ajtóra akasztott vastag pamutköpenyt. Megköszöntem, letusoltam, megszárítottam a hajam, az arany karkötőt kivéve magamra vettem mindazt, amit kikészítettek, és az ablaknál vártam, amíg a fény aranyszínt öltött és elvékonyodott, amíg az egyetem fölötti hegyoldal árnyéka megnyúlt. Amikor már annyira besötétedett, hogy eltűntek az árnyékok, a Hattyú legfényesebb csillagai pedig megjelentek a keleti hegyek felett, A. Bettik ismét megjelent.

– Mennünk kell? – kérdeztem.

– Még nem egészen, uram – felelte az android. – Korábban arra kért, hogy jöjjek vissza beszélgetni.

– Á, igen – mondtam, és a szoba egyetlen bútora, az ágy felé intettem. – Foglaljon helyet.

A kék bőrű férfi megállt az ajtóban.

– Állva is jó lesz, uram.