© Bartók Imre, 2023

© Kolibri Kiadó, Budapest, 2024

Minden jog fenntartva

Illusztráció © Krizbai Gergely

A szövegben található Seneca-idézet Lévay József fordítása.

Felelős kiadó Pap Zoltán

A Kolibri Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Horváth Vivien

Olvasószerkesztő Tomku Kinga

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-599-475-5

1

„Dlöf népeinek egyetlen közös sajátossága abban áll, hogy – néhány ritka kivételt leszámítva – megátalkodott ellenszenvvel viseltetnek egymás iránt.”

– KLATZ-VAGGA, GOBLIN SZERZETES

Az elf köpött egy színeset a patakba.

Csak ő tudta volna megmondani, hogy szándékosan célzott a tarka uszonyairól könnyen felismerhető búgóhalra, amely éppen ebben a pillanatban dugta ki a csőrét a víz alól, hogy levegőt vegyen. Akár a pillanatnyi rosszindulat küldte útjára, akár a véletlen, a levegőben csinos nyílvesszőformát felvevő nyálcsimbók egyenesen képen találta az élőlényt. A felettébb érzékeny állat rögtön megszólaltatta nagy erejű búgókáit, amelyeknek a kissé mulatságos nevét is köszönhette. A szokatlan, újszülöttek selypegésére emlékeztető hangot csak a víz alatt lehetett hallani, a felszín felett csupán tompa morajlást keltett, ám a felmérgelődött fickándozást kísérő, egészen a várárokig habzó hullámok így is tetszetős látványt nyújtottak.

Laynore-t nem különösebben nyűgözte le a mutatvány.

Tizenkét napja gyalogolt, és már kezdett elege lenni. Nem mintha ne bírta volna a menetelést. Ha őt kérdezik – igaz, mostanában senki sem kérdezné ilyesmiről –, még a Dagasztói Tehenet is elcipelte volna akármeddig az összes borjával, ha a hátára kötözik. Azt viszont senki sem kérhette volna, hogy még mosolyogjon is hozzá, annál is inkább, mert az elfek nem szoktak mosolyogni, kivéve talán akkor, ha fáradtan, kedvetlenül érkeznek az úti céljukhoz, ahová egyébként sem önszántukból indultak, és az egyetlen vigaszuk az, hogy leköptek egy nyomorult búgóhalat.

Ó, igen. Pompás alkalom egy kis mosolygásra, itt, a trollkirály barlangvárának mészkőből és páfránysziklából faragott homlokzatával szemben, roppant bástyáinak árnyékában, eleven céltáblaként, hangfogóként, ha megszólalnak esetleg kürtjei. Valóban remek alkalom. Inkább most húzódjanak mosolyra azok a keskeny ajkak, mint odabent.

Megállt az árok szélén, szemben a kapuval. Kimerült volt, és még a szokottnál is zsémbesebb, de legalább nem kellett sokáig várnia. Lánc csörgött láncon, fa sóhajtott fának feszülve, ahogy leengedték előtte a felvonóhidat. A troll mérnökök állítólag kiválóan értik a dolgukat, ehhez képest ez a híd úgy festett, mint ami bármelyik pillanatban leszakadhat. Ha így alakul, annak a búgóhalnak még annál is rosszabb napja lesz. Az biztos, hogy a hídra ráfért volna némi tatarozás, de hát kinek van kedve manapság bármit is megjavítani?

Egy Zukkh’al nevezetű, köpcös alak somfordált elő a sziklába vájt palota belsejéből. Fekete kámzsát viselt, oldalán nyomorult hosszútőr fityegett – Laynore biztos volt benne, hogy előrántani sem volna ideje, ha netán el akarná intézni –, a mellkasán pedig rozsdás címer hirdette Grunaulf házát. Egy mérleg, serpenyői egy vonalban egymással, az egyikben fészket rakó madár, a másikban tojás.

Laynore-t megmagyarázhatatlan keserűség fogta el a címer láttán. Féleszű trollok, gondolta, és véleménye kinyilvánításában csak az akadályozta meg, hogy az út porától túlságosan kiszáradt a torka.

– Üdv – mondta a fajához képest meglehetősen csenevész szolga. – A király fogad téged.

Az elf nem válaszolt. Meg sem moccant. Az árok felé pillantott, hátha ismét felbukkan a kedvenc halacskája. A küldöncnek minden türelmére szüksége volt, hogy megőrizze az önuralmát. Napok óta várta, hogy mikor ér ide a követ, és süllyedt egy lépcsőfokot a gyomra, valahányszor eszébe jutott, mire számíthatnak, ha végre méltóztatik megjelenni. És tessék, most itt van, teljes életnagyságban. Idejön ez a modortalan bájgúnár az egyenes szálú hajával, ami olyan szőke, mint a köpült vaj, idejön, hogy a mindenki számára „kínzóan sürgős ügyben” bebocsájtást kérjen urához, és aztán a tűhegyes füle botját sem mozdítja, amikor hozzá szólnak.

Ha nem trollnak születik, biztosan rácsapja a felvonóhidat. Vagy talán, ha nem ilyen kis növésű trollnak születik.

– A király már elfogyasztotta étkeit – tette hozzá, hátha ezzel sürgetheti a jövevényt.

– Rosszul tette – felelte az elf. – Már így is elég dagadt a szegénykém.

A küldönc arca elfeketült. Laynore végre megmoccant, és közben örömtelenül gyönyörködött a másik felháborodásában. Tudta, hogy a trolloknak, ha méreg vagy szégyen önti el őket, a vérük és a bőrük színe miatt nem elvörösödik, hanem megfeketedik a képük.

Zukkh’al százkilenc éve dolgozott a hegy gyomrában, és szolgálta a királyt. Ebből a százkilenc esztendőből akadtak mozgalmasabbak és békésebbek is. A munkája, ha akadt egyáltalán, többnyire kevés meglepetést tartogatott a számára. Noha előfordultak kínosabb esetek – emlékezetes volt, amikor egy gyíklényekből álló karaván rá akarta tukmálni az asszonyaikat az udvarra némi drágakőért cserébe –, de ebben a pillanatban úgy érezte, még soha nem találkozott olyan kiállhatatlan alakkal, mint aki éppen most magasodik fölé.

Honnan vette egyáltalán a dárdafülű a bátorságot ahhoz, hogy egy troll fölé magasodjon?

Sietve felidézte fajtársainak egyik legősibb meditációs gyakorlatát Hrrg’zakk, A Negyedik Hold Intelmei című korszakos munkájából: „Gondolj arra, hogy mit állnak ki a kőrisek a viharban, és felejtsd el, ami bánt.” A hatás azonnali volt. Belégzés, kilégzés. Leengedem a felvonóhidat, felhúzom a felvonóhidat. Kilapítom az elfet, eltemetem az elfet. Megvacsorázom, lefekszem aludni. Leengedem a hidat, felhúzom a hidat.

– A király fogad téged – mondta még egyszer, majd egy meghajlás kíséretében félreállt, és beljebb tessékelte Laynore-t.

Mit sem sejtett arról, hogy kölcsönös és csillapíthatatlan gyanakvásuk ellenére az elf elismeréssel adózott volna az önuralmat hozó szellemi gyakorlat iránt.

Aki nem járt még Khul-Vath barlangpalotájában, és történeteket sem olvasott mindarról, ami ezen a helyen az elmúlt néhány ezer évben megesett, egyszóval aki Dlöf helyett egy másik bolygón töltötte az eddigi életét, azt bizonyára meglepték volna a fejedelmi csarnok irdatlan, kikerekedett ésszel alig felfogható méretei.

Nem a pompája, ó, dehogy. Arról ugyanis nem beszélhetünk. Egy másik korban, talán, látszottak még az oszlopok aprólékos faragványai, a csipkézett erkélyek balusztrádjai, a falakat díszítő freskók és a mennyezetről lecsüngő, aranypermettel bevont csillárok. Egy másik korban szende trollkórus dalolászott valahol a belső termek egyikében, troll bölcsek jártak-keltek a futtatón a Magasságosról töprengve, miközben ifjú troll határvédők próbálgatták parittyával a célba lövést. Egy másik korban, alighanem a Hatodidőben, előtte és talán egy darabig még utána is – nyüzsgés volt, fény és jövendő.

Csakhogy történetünk nem ebben a korban játszódik. A régi dicsőség elmúlt, emlékét egyedül a lépték őrizte. Az elf tudta, mire számítson, mégis letaglózta az élmény. Roppant pillérek. Befoghatatlan boltívek. Tárnák és fülkék. Beszélik, hogy szebb napjaiban Khul-Vath egykor tízezer trollnak adott otthont. Laynore persze tudta, hogy ezek a napok, ha igazak is voltak egyáltalán, rég a múlt ködébe vesztek, azt azonban még ő sem sejthette, hogy a töpörödött udvaroncon kívül ma már egyedül a király lakja a Visszhang Házát; az elf kelletlenül, de azért kötelességének eleget téve tájékozódott Khul-Vath eredeti jelentéséről.

Masszív kőoszlopok tartották a hegy törzsét, amelybe a barlangpalotát vájták, és bár a súlyt láthatatlanná tevő elf építészetnek is megvoltak a maga remekművei, Laynore kénytelen volt elismerni az egykori mérnökök bámulatos szakértelmét. Az oszlopok mellett üstök sorakoztak, amelyek parazsát Zukkh’al kavarta fel minden reggel piszkavassal. Alig köhécseltek magukból némi fényt, és hasonlóan gyér világítást nyújtottak a távolban kihelyezett fáklyák, a látogató viszont éppen ebből a távolságból tudta felmérni, hogy milyen mérhetetlen helyre csöppent.

Az elfnek persze nem kellett alaposan szemügyre vennie a környezetét. Pontosan tudta, hová érkezett, hiszen járt már itt korábban.

Még ebben a kivételes helyzetben is élvezte, hogy elszórakozhatott azzal a nyomorult őrrel. „A király már elfogyasztotta étkeit”! Borzalmas, hogy milyen körülményesen beszélnek a trollok. Azt is mondhatta volna, „Bejöhetsz”, sőt elég lett volna egy vakkantás, egy morgás, mit bánja ő. De nem, amikor csak ezek az átkozott varacskos bőrűek megszólalnak, rögtön hatalmas kerülőkre van szükségük. Ghaelar mondogatta, hogy olyan kancsal a beszédük, mint a paránydög járása.

És persze tisztában volt vele, mindez semmi ahhoz képest, amire a királytól számíthat.

Ezúttal, bár erős késztetést érzett rá, nem köpködött. Még a gondolataira is ügyelt, mintha attól tartana, hogy a sarkokban szaladgáló zsákospókok kitapogathatják őket, hogy aztán beleszőjék lucskos odvaikba.

Egyszer csak rájött, hogy magára maradt. Hova tűnt a szolga? Megállt, hegyezte egyébként is épp eléggé hegyes fülét. Szaglászott, de csak a sziklát és az árnyakat érezte mindenütt, valami néma figyelmeztetést az oszlopok belsejében, huzatban reszkető, megkopott függönyöket. Még egy lépés. Ha ez így megy tovább, újabb tizenkét napba is beletelik, mire a trónhoz ér. A kőpadló hidege a szárcsatoll cipőjén keresztül is csípte a talpát.

Nem tizenkét nap, de azért hosszadalmas percek teltek el, mire a félhomályból előbukkant a trón, és még egyszer ennyi időre volt szüksége ahhoz, hogy végre megálljon előtte. A kőemelvényen ücsörgő alak ölében könyv pihent. Vaskos kötet volt, lexikon, kódex vagy térképgyűjtemény lehetett. Hiába tudott egyébként nappali fényben akár a láthatár pereméről is olvasni a sólyom karmai közé szorult csereszke szájáról, ez a félhomály még őt is megtréfálta.

Laynore végigmérte a trollt. Az biztos, hogy jóval nagyobb volt hű szolgájánál, akit két ujjal is bármikor bevágott volna egy derűsen habzó eceteshordóba. Volt valami a tartásában, még így, ültében is, ami veszedelmes erőt sugárzott. Lappangó hatalom, ha mozdulni kész. Most talán mégsem mozdul, olyan kényelmesen gubbaszt trónján, amelynek támlájába szorgos munkások vésték bele évszázadokkal ezelőtt a dinasztia uralkodóinak nevét.

Hiába tervezgette az út során, hogy milyen pökhendi köszöntésekkel fog élni – „Legutóbb jobban néztél ki”, „Még a magadfajták is felelősek érte, ha ennyire leromlott az állapotuk”, és hasonlók –, végül csak annyit mondott:

– Üdv néked, király.

Nem érkezett válasz. Érthető. Mégiscsak ő Vultz-Ptallah, százötvennégy esztendő óta Dlöf barlangi trolljainak a Mélység Kenetteljes Sustorgásától megáldott királya, Khul-Vath helytartója, és nem utolsósorban a legutóbbi, mintegy kilencven éve megrendezett tartományi üszőhajító megmérettetés második helyezettje. Nem mintha bárki is megelőzte volna; természetesen ő hajította a legmesszebbre a borjúját, de a régi és jó – Laynore szerint inkább fájóan ostoba – troll szokás szerint nem kívánta átvenni az első díjat.

A trónus mögötti falon immár kivehető volt a terjedelmes akvarell. Gultz-Ptorraht, Vultz-Ptallah ükapját ábrázolta, egy még talán nála is ormótlanabb trollt, amint egy vadvirágos mezőn szökdécsel, néhány – elf szemmel nézve legalábbis – gusztustalanul verdeső pipillangó között.

– Meg sem kérdezed, mi járatban vagyok? – kérdezte az elf.

A troll nem aludt; olvasott. A trón karfájára helyezte a könyvét, hogy végre látogatója is elolvashassa a címét: A fülesbaglyok szelídítéséről. Aligha véletlen. Ilyen a troll diplomácia. Laynore legalábbis úgy ítélte, a gesztus félreérthetetlenül neki szól.

– Tudom, hogy mi járatban vagy, Laynore – szólalt meg végül.

Az elf felvonta a szemöldökét.

– Akkor mégis hogy maradhatsz ilyen átkozottul nyugodt, te bibircsókos hájtenger?

Alighogy kimondta az első sértést, nyelt egyet. Most már nem számít. Nem tagadhatja meg önmagát. Ilyen egy elf, amikor próbál visszafogott lenni. A hájtenger talán túlzás, de tényleg volt egy bibircsók a képe bal felén.

A troll, recsegve-ropogva, mintha egy ősfa nyújtóztatná ki ágas-bogas karjait, felemelkedett ültéből. A fáklyák fényjátékában vagy négyszer akkorának látszott, mint az elf.

Megnézte magának a látogatóját. Szelíden, tűnődve, egy kicsit talán – Laynore rémületére – szánakozva is. Hány király ült ezen a trónuson, és hány vendég járulhatott eléjük Khul-Vath hűs csarnokaiban? És közülük vajon hányan ragadtatták magukat ilyen gorombaságra? Már azt hitte, csak bámulja, nézi, amíg a tekintetével szép lassan, ha kell évezredek alatt, de elporlasztja, ahogyan idővel még a gyönge szellők is semmivé porlasztják ezt a hegyet, örökre eltemetve múlhatatlan emlékét, és semmivé foszlik maga az ég is, átadva mindent az Utolsó Ürességnek.

Végül megszólalt.

– Bölggr azt mondta: „Ha arra riadsz fel álmodból, hogy sötétség vesz körül, akkor talán még mindig álmodsz.”

Laynore felszegte az állát.

– Úgy tudom, Bölgrr azt is mondta, hogy akiket sötétség vesz körül, azok a legsötétebbek.

– Tudom, hogy fájdalmat hoztál magaddal, fiam – mondta a király. – Lángokat látok, és hamut. Testeket látok. Parányi testeket.

Az elf összerezzent, majd követhetetlen sebességgel felajzotta az íját, és a trollra szegezte.

A király mozdulatlan maradt. Nem mintha nem árthatott volna neki a nyíl; jól látta a hegyére kent, savóbékából passzírozott, zöldes mérget.

Vultz-Ptallah visszaereszkedett a trónjára.

– Ne félj – mondta.

– Könnyen beszélsz – sziszegte az elf. – Te csak múlatod itt az időd, fittyet hányva mindenre. Ha valóban láttad, amit én láttam, akkor tudod, hogy milyen veszedelem leselkedik ránk. Mindannyiunkra! Igen, egyszer már megtörtént… De akkor más volt. Azóta erősebbek lettek. És többen vannak. Sokkal többen. Nem tudjuk megállítani őket.

– Ne félj – ismételte a troll.

Az elf elengedte az íj idegét.

Nem a királyra célzott. Tetszett, vagy sem, de Dlöf törvényei szerint ebben az esztendőben, és még három továbbiban, ha megélnek egyáltalán még egy napot ezután, mégiscsak az ő királya is volt. A nyílvessző fürkészve zúgott keresztül a várbarlang sötétjén, és megállt a trón mögötti falon kifüggesztett hatalmas festményben. Egészen pontosan Gultz-Ptorrah halastóként csillogó szemében.

– Tenned kell valamit! – kiáltotta az elf.

„…mit! …mit! …mit!”, visszhangozták a csarnok falai, mintha csak egy kérdést szegeztek volna nekik.

– Hát nem érted?

„…érted… érted… érted…”

Vultz-Ptallah ráemelte súlyos tekintetét. Nyoma sem volt benne haragnak, inkább kíváncsian fordult ehhez az idegen, mégis oly kiszámítható teremtményhez, akiben ennyi a düh és a tehetetlenség.

– Mindannyian onnan jövünk, ahol sosem voltunk, és oda tartunk, ahol sosem leszünk – mondta.

– Ezt mondd azoknak, akiket elvittek… – dadogta Laynore. – A lelkükért jöttek… El sem tudod képzelni… A városaink… A szentélyeink… Azt hiszed, hogy senkit és semmit sem tisztelünk? Hogy azért, mert nem olvassuk a trollok filozófiáját és költészetét, máris olyanok vagyunk, mint a neveletlen barmok, akiket az üszőhajító versenyeken lehet dobálni?

Szégyellte, hogy elveszítette az önuralmát, és szégyellte magát a szégyenéért. A tegezével babrált, szórakozottan előhúzott egy újabb nyílvesszőt, majd visszacsúsztatta a helyére.

– De mit számít – folytatta. – Elég, ha észben tartod, hogy mi is ennek a vidéknek a lakói vagyunk. Nekünk is köszönheted a koronádat. És most itt az ideje, hogy bebizonyítsd, nem tévedtünk.

Rájött, hogy már alig lát, úgyhogy sietve kitörölt egy könnycseppet a szeméből. Ragadós volt, akár a dongóméz. Nem véletlenül mondták az elfgyerekeknek, hogy a jó íjász sosem sír.

– Segíts nekünk. Legalább a sajátjaidon segíts.

Ekkor huzat támadt a bejárat felől. Valaki más is kinyitotta a kaput. Valaki más is audienciát kért a királytól.

És ez a valaki kínt hozott magával, és halált.

Laynore minden ízében reszketett. Árkokat látott maga előtt, benne elfek testével, amelyekből már kisarjadt a moha. A következő tízezer évre gondolt, amit mindig olyan biztosnak vélt, mint a tegnapot, de amelyről már sejtette, hogy nem pillanthatja meg a végét.

– Tenned kell valamit.

Léptek. Rengeteg lény léptei. Topogás, majd még hangosabb, erősebb lépések. Menetelés, aztán futás, lihegve, hörögve, nyáladzva, gurgulázva. Gyorsabb léptek voltak, mint amilyen gyorsan Laynore ment végig a termen. Egyre közelebbről hallatszottak. És nemcsak a bejárat felől, hanem mindenhonnan.

Rengetegen voltak.

– Barátom – mondta Vultz-Ptallah. – Amit tehettem, már rég megtettem.