KITTY JOHNSON

ÖT TÉL

Kossuth Kiadó

Tartalom

ELSŐ TÉL

1

2

3

4

5

6

MÁSODIK TÉL

7

8

9

10

11

12

13

14

HARMADIK TÉL

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

NEGYEDIK TÉL

29

30

31

32

ÖTÖDIK TÉL

33

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Impresszum

Drága édesanyám emlékére,
aki az első számú rajongóm volt.

ELSŐ TÉL

1

Általánosan elismert igazság, hogy ha tizenegy évesen beleszeretsz a legjobb barátnőd bátyjába – lapos mellel és totál szégyenlősen –, az sosem fog rád másként tekinteni, mint a húga barátnőjére. Amióta az eszemet tudtam, szerelmes voltam Markba. Egyszer csak mégis ott álltam az esküvői fogadásán egy elegáns kelet-londoni szállodában, amikor hivatalosan is kivonták a húspiacról.

A fiút, aki örökké kibolyhosodott pulóverekben járt, mert mindig túl sokáig hordta őket.

A srácot a „vicces” matek tényeivel: „Beth, tudtad, hogy ha huszonhárom ember van egy szobában, fifti-fifti az esélye annak, hogy közülük kettőnek ugyanarra a napra esik a születésnapja?”

Markot, aki örökölte a szeretetre méltó édesapja minden kedvességét, de semmit a gyakorlati, kétkezi munkához való készségéből.

Horogra akadt. Bekötötték a fejét. Elkelt.

Házas.

– Fagyosnak tűnik – állapította meg Rosie az újdonsült sógornőjéről.

– Egy ujjatlan, kivágott hátú ruha okozhatja ezt decemberben.

Játszottam a szegény, szánalmas eszemet, és próbáltam meggyőzni a világot, Markot és a legeslegjobb barátnőmet, hogy jól vagyok. Igyekeztem nem túl gyorsan felhörpinteni a pezsgőmet, miközben azt figyeltem, hogy Grace úgy illik Mark oldalára, mint egy kirakós darabkája.

Igazából nem úgy nézett ki, mint aki fázik, annak ellenére, hogy a menyasszonyi ruha készítője igencsak fukarkodott az anyaggal. Ragyogott. Ezt szokták mondani a menyasszonyokról, nem igaz? Hogy ragyognak. Mintha az amiatt érzett boldogság, hogy megkapják, amire vágynak, valamiféle áldott áramkörbe csatlakoztatná őket.

– Nem a ruhájáról beszéltem – mondta Rosie, miközben elvett magának egy másik pohár pezsgőt a mellettünk elhaladó pincér tálcájáról.

Ez megütötte a fülemet. Ez volt Rosie első célzása arra, hogy nem különösebben van oda Grace-ért. Viszont Rosie sokat utazott az új munkája miatt, így felteszem, nem igazán volt alkalma jobban megismerni őt, mivel a románc egy forgószél sebességével alakult ki.

Azon tűnődtem, vajon miért voltak Rosie-nak fenntartásai a bátyja új feleségével kapcsolatban. Mármint, azt tudtam, hogy én miért nem kedveltem, hiszen épp ebben a pillanatban ragadta ki az álmaimból az egyetlen férfit, akit valaha szerettem. De ha Rosie sem kedvelte, akkor valami más baj is lehetett vele, a nyilvánvaló hibáján kívül.

– Hogy érted?

Rosie megvonta a vállát, már majdnem a felénél járt az újabb pohár pezsgőjének. Nem volt értelme megpróbálni tartani vele a lépést, bármikor az asztal alá ivott engem.

– Ó, nem is tudom. Csak egy megérzés. Amikor mosolyog, a mosolya nem éri el a szemét. De az is lehet, hogy csak szégyenlős, vagy egyszerre túl sokak vagyunk neki, vagy ilyesmi. Ki tudja?

Rosie mellett állva a boldog párt figyeltem. Grace karja Mark nyaka köré fonódott, és egyáltalán nem tűnt szégyenlősnek, amikor Mark lehajolt, hogy megcsókolja. Az évek alatt Mark számos barátnőjét láttam, hosszú távú kapcsolatokat, amelyek addig tartottak, amíg a kérdéses lány rá nem jött, hogy Mark nem mellette fog megállapodni, de még sosem láttam őt ennyire megigézve.

– De azért szerinted szereti Markot, ugye? – kérdeztem, mert annak ellenére, hogy Mark megházasodott és összetörte a szívemet, nem akartam, hogy boldogtalan legyen. Nem tudtam elviselni a gondolatot, hogy Grace talán nem ugyanazt érzi, amit ő annyira nyilvánvalóan igen.

– Jaj, persze! Ne is figyelj rám! Biztosan rendben van a lány. Mark nem egy totális idióta. Ahogy mondtam, valószínűleg csak jobban meg kell ismernem. Egyébként meg, szemmel láthatóan szeretettel bánik a nagymamájával. Aki szereti a nagyszüleit, az biztosan rendben van, nem igaz?

– Igen – válaszoltam, hiszen korábban én is láttam, ahogy Grace megölel egy idős hölgyet a szertartáson.

Rosie és Mark szülei, Richard és Sylvia, felénk tartottak. Egymáshoz öltöztek, Richard sárga pöttyös, világosszürke nyakkendője kiegészítette Sylvia ruháját. December lévén, a helyet ünnepi hangulatúvá varázsolták, a sok fenyőág és magyal között Sylvia az évszaktól merőben eltérő nárcisznak tűnt. Richard világosszürke öltönye jóval visszafogottabb volt, de az arckifejezése maga a színtiszta napsütés, akárcsak Sylviáé.

– Helló, drágáim! – köszönt Sylvia, és Rosie-val együtt az ölelésébe vont. – Hát nem mesés az egész? – Intett az elegáns berendezés, a karácsonyi dekoráció, a tálaló és persze mindenekelőtt a menyasszony és a vőlegény felé.

– De igen, anya – mondta Rosie, és megpuszilta az anyja arcát.

– És Grace nem néz ki istenien?

Sylvia elengedett, Richard pedig éberen figyelt engem. Talán mindenkit bolonddá tudtam tenni, de valahogy mindig ösztönösen tudtam, hogy ő tisztában volt azzal, hogy szerettem a fiát, még ha soha egy szót sem beszéltünk erről. Fűtésszerelő létére Richard hihetetlenül rá tudott hangolódni az érzelmekre. De az is lehet, hogy csak azok érzelmeire, akikkel törődött, mert még sosem láttam az ügyfelei házában, munka közben. Nagyon hűséges ügyfélkörrel rendelkezett, habár, amennyire én tudtam, kazánjavítás közben tanácsokat is osztogatott. Ami meg sem lepett. Ez a férfi egy gyöngyszem volt. Nagyon szerettem őt.

Amikor megölelt, kölni és textilápoló illatát éreztem. Tiszta levegő és lazacos szendvics. Vigasz.

– Minden rendben, Beth?

Egy pillanatra még belé kapaszkodtam. Rosie-val négyéves korunk óta legjobb barátok voltunk. Kisgyerekként elválaszthatatlanok lettünk. Én egyke voltam, Mark pedig három évvel volt idősebb Rosie-nál, így attól a perctől kezdve, hogy találkoztunk az óvodában, Rosie és én nem hivatalos ikrek lettünk, mindig együtt voltunk, náluk vagy nálunk. Kényszerítettük az anyukáinkat, hogy szervezzenek közös játszós találkozókat és piknikeket a parkban, még akkor is, ha nem sok közös volt bennük. Richard akkoriban nem sok időt töltött velünk, mert mindig dolgozott, ahogy az én apám is. A szüleim haláláig nem igazán ismertem őt.

Amikor gyászoló kilencévesként rásóztak egy bizonytalan nagynénire, Richard és Sylvia készségesen vállalta a pótszülőséget, valahányszor Tilda néninek dolgoznia kellett, vagy csak egy kis szünetre volt szüksége. Habár sosem gondoltam Markra úgy, mint a családtagomra, valahogy mégis az volt.

– Vannak kedves fiúk a munkahelyen, lányok? – kérdezte Sylvia. – Nem tudtam eldönteni, mit vegyek fel, úgyhogy végül három szettet vettem, ha valamelyikőtöknek kedve lenne még megházasodni.

– Én nem fúkkal dolgozom, anya. Férfiakkal. És mindegyikük vagy házas, vagy hangyás, úgyhogy nem.

Sylvia felém fordította a figyelmét.

– Nincs senki új az állatorvosi rendelőben?

– Van egy új állatorvos, nemrég kezdett – árultam el neki, mire ő reménykedve húzta fel a szemöldökét.

– A lányt Fredának hívják, és Svédországból jött – tette hozzá Rosie.

– Ah! – felelte Sylvia elkedvetlenedve.

Amikor nem sokkal később továbbmentek, Rosie elárulta:

– Igazából találkoztam valakivel. De ne mondd el anyának! Még nagyon friss a dolog.

Ez egy üdvözlendő figyelemelterelés volt.

– Ó! Ki az? Árulj el mindent!

– A neve Giorgio. A múlt hónapban találkoztunk egy üzleti konferencián. De ne nagyon éld bele magad. Ez csak szex. Habár jó szex, amikor át tud jönni ide Olaszországból.

Kétkedő tekintettel néztem rá.

– Biztos vagy benne, hogy tényleg nem vagy őrülten szerelmes, és nem csak úgy teszel, mintha alkalmi lenne a dolog? – Jól ismertem a barátnőmet.

Rosie megrázta a fejét.

– Egészen biztos.

– És a pasi nem nős?

– Nem. Figyelj, ne aggódj miattam! Aggódj magad miatt! Mennyi ideje is? Két éve, hogy utoljára randiztál valakivel?

Mark és Grace addigra már összeolvadt testtel táncolt.

– És egyszer s mindenkorra felejtsd el a bátyámat! – tette hozzá Rosie meglehetősen szigorúan, miközben a parancsát a vállamon nyugvó kezével igyekezett enyhíteni.

Jaj! Lehet, hogy a színészi képességeimmel nem mostanában fogok Oscart nyerni.

– Harmincöt éves vagyok, nem tizenhárom – mondtam neki.

Rosie csak felhúzta a szemöldökét.

– Gondolod, hogy a szüleid nagyon megharagudnának, ha nem jönnék el idén karácsonykor? – kérdeztem, azon gondolkodva, hogy milyen lenne együtt lenni az éppen a nászútjukról visszatérő Markkal és Grace-szel.

– Tudod, hogy anyánál a felmondási idő tíz hónap, ha ki akarod hagyni a karácsonyt. Még jó, hogy mérgesek lennének! Egyébként is, mi mást akarnál csinálni? Önkénteskedni a beteg kutyák mellett?

Igen, pontosan ezt állt szándékomban tenni karácsonykor: önkéntesként gondját viselni azoknak a kutyáknak és macskáknak, akik túl betegek voltak ahhoz, hogy hazaengedjék őket a rendelőből, ahol dolgoztam. Még nem szóltam a főnökömnek, de tudtam, hogy rögtön kapna az alkalmon, ha felajánlanám.

– Sajnálom, meg minden – mondta Rosie. – De jönnöd kell! Ha nem akarod, hogy anyu keserű csalódottsága a te lelkeden száradjon az egész ünnepi időszakban.

Természetesen igaza volt. Ha nem csatlakoznék hozzájuk, rosszul érezném magam. Ha valaki annyit tesz érted, mint amennyit Richard és Sylvia tett értem, nem helyes csalódást okozni nekik. Csak abban reménykedtem, hogy tudom majd kezelni a helyzetet.

Amikor Rosie nem sokkal később a mosdóba ment, védtelennek és gyengének éreztem magam. Körbenéztem, hogy merre lehet Mark, és meg is találtam őt Grace nagymamájával. Az idős nő éppen ült, Mark pedig leguggolt, hogy a fejük egy magasságban legyen, és jól láthatóan teljes figyelemmel hallgatta őt. Mark mindenkivel ilyen volt: ha vele beszélgettél, mindig úgy érezted, hogy te vagy az univerzum központja. Akár mesterkéltnek is érződhetett volna, de nem volt az. Ahogy Rosie is rámutatott, Grace egyértelműen közel állt a nagymamájához. Korábban találkoztam a szüleivel, akik annyira ridegek és merevek voltak, hogy ez egyáltalán nem volt meglepő.

Valaki odalépett Grace mamájához, így Mark adott egy puszit az arcára, és felegyenesedett. Amikor a tekintetével körbepásztázta termet, gyorsan mozdultam, mint kiderült, túlságosan gyorsan, mert amikor a büféasztalok felé vettem az irányt, mintha egész héten csak salátán éltem volna, annyira arra figyeltem, hogy ne nézzek Mark szemébe, hogy egyenesen nekiütköztem valaki másnak.

– Istenem, sajnálom! – szabadkoztam, rémülten bámulva a káposztasalátát, ami a férfi tányérjáról az öltönyén landolt.

– Semmi baj – mondta a férfi, majd a tányérját egy közeli asztalra tette, és a szalvétájával törölgetni kezdte magát. – Ez csak a második legjobb öltönyöm.

Felnézve egy vonzó, velem egykorú férfit pillantottam meg. A haja göndör volt, és világosbarna, mogyorószínű szeme pedig – a káposztafolt ellenére – meglehetősen élénken csillogott.

– Szóval ez az esküvő nem indokolta, hogy a legjobbat vedd fel? – kérdeztem, mire ő megrázta a fejét.

– Azt az öltönyt a válásomkor viseltem. Nem tűnt helyesnek ma felvenni.

– Ó!

– Igen – értett egyet. – Ó! – Felém nyújtotta a kezét. – Jaimie vagyok. Jaimie Faulkner.

Kezet ráztunk.

– Beth Bailey. Bocsánat az előbbi miatt. Nem néztem az orrom elé.

Megvonta a vállát.

– Ne aggódj emiatt. A menyasszony vagy a vőlegény barátja vagy?

– A vőlegényé. És te?

– Menyasszony. Grace és én régen együtt tanítottunk.

Nem tudtam elrejteni a meglepetést a hangomban.

– Grace tanár volt?

– Egy rövid ideig. Nem nagyon illett hozzá.

Ezt el tudtam képzelni. Grace-szel csak pár alkalommal találkoztunk, de nem tűnt tanártípusnak.

– És mi a helyzet veled? Hozzád passzol a tanítás?

– Egy ideig passzolt, igen. Aztán túl nyugtalan lettem, és átváltottam a házfelújításra. A téglában és a habarcsban több pénz van, mint Shakespeare-ben.

– Irodalomtanár voltál?

– Igen. Grace üzleti tanulmányokat oktatott. Nagy segítség volt, amikor belevágtam a vállalkozásomba. Veled mi a helyzet? Te mivel foglalkozol?

– Amikor nem támadok emberekre káposztasalátával? Asszisztens vagyok egy állatorvosi rendelőben.

– Komolyan? Nem hittem volna.

Elgondolkodva néztem rá.

– Miért? Mert nem ugrál ki egy alomnyi kutyakölyök a táskámból?

– Nem, hanem mert, te olyan… Nem is tudom, sokkal ragyogóbban festesz annál, mint amit egy állatkórházi asszisztenstől várna az ember. – Grimaszolt egyet. – Ez eléggé gázul hangzott, ugye? Attól tartok, kiestem a szép nőkkel való beszélgetés gyakorlatából. Bocsánat, ez még gázabb volt.

Megvontam a vállamat.

– Semmi gond. Ez az egész éjfélkor amúgy is köddé válik. Ott fogok állni a parkett közepén műtősruhában és gumikesztyűben.

Jaimie nevetett.

– Vicces vagy.

Elárulhattam volna, hogy szinte soha nem viselek sminket. Hogy nagy volt a nyomás, hogy ma annyira jól nézzek ki, amennyire lehetséges. Hogy a sminkem, éppúgy, ahogy az évődés és a kedélyesség is, csupán önvédelem. De nem mondtam. Inkább elmosolyodtam.

– Próbálkozom. – Az üres tányérja felé intettem. – Ne hagyd, hogy feltartsalak az evésben. Elvégre majdnem meghaltál a saláta miatt. Megyek, és szerzek magamnak valamit én is.

Miközben a tányéromat pakoltam, megkockáztattam, és körbepillantottam a teremben. Mark biztonságos távolságban bújt össze Grace-szel. Helyes. Ha át tudnám valahogy vészelni az estét anélkül, hogy kettesben maradjak vele, talán rendben is lennék.

2

Donna Barker volt az első, aki ráébresztett arra, hogy valamit érzek Mark iránt.

Tizenegy éves voltam, és fél éve jártam a felső tagozatba. Tilda nénikém elutazott pár hétre, és én addig Rosie családjánál voltam. Tél volt, egy fagyos februári reggel a félév vége előtt. Épp a lányöltözőben voltunk a hoki után. Sosem szerettem a sportot, és a pályán egész idő alatt azt kántáltam magamban, hogy: „Ne passzold nekem a labdát! Ne passzold nekem a labdát!” Szerencsére mindenki tudta, mennyire használhatatlan vagyok, ezért ritkán tették.

Ha Rosie ott lett volna az öltözőben, figyelmeztetett volna, hogy Donna közeledik, megbökött volna a könyökével, vagy figyelmeztetőn sziszegett volna. De Rosie nem volt ott, mert nem ugyanabba az osztályba kerültünk, amikor megkezdtük a sulit. Így nem érkezett figyelmeztetés. Csak felpillantottam, miközben próbáltam a fagyos ujjaimmal begombolni az iskolai ingemet, és Donna ott állt előttem.

Donna, akinek az volt az egyik idegesítő szokása, hogy a tükör előtt ugrált az öltözőben, hogy pattogjon a melle, hogy mi, fejlődésben visszamaradottak ne érezzük magunkat elégnek, és általában hangosan gúnyolódott a barátaival. Mindig azzal voltak elfoglalva, hogy mennyire hajthatják fel a szoknyájuk derekát és mutathatnak többet a lábukból, amíg egy tanár „szóvá tenné”, vagy levelet írnának a szüleiknek. Általában egyáltalán nem vesztegették az idejüket arra, hogy olyasvalakivel álljanak szóba, mint én, egy jelentéktelen hangyával, akit Donna habozás nélkül taposna el a cipője talpával, ha úgy érezné jónak.

Ránéztem, az arcom elvörösödött, még mielőtt egyetlen szót is szólt volna, a testem éppúgy tudta, mint az eszem, hogy bármit is mond nekem Donna, az valószínűleg nem lesz kellemes.

Úgyhogy a szavai teljesen megleptek.

– A bátyád dögös – jelentette ki.

Egy tizedmásodpercig fogalmam sem volt róla, hogy kiről beszél. Aztán leesett, hogy Markra gondol.

– Mark nem a bátyám – mondtam.

Valami átvillant Donna arcán, ugyanaz a kifejezés, ami a felnőttekén is szokott, amikor feleselnek velük.

– Fogadott bátyád, úgynevezett bátyád, majdnem bátyád – sorolta vállat vonva. – Tök mindegy, melyik, de dögös. És azt akarom, hogy ezt add oda neki.

Annyira lefoglalt, hogy megbirkózzam a „fogadott, úgynevezett, majdnem bátyád” dologgal, hogy nem vettem észre a Donna kezében tartott üzenetet, de aztán felém nyújtotta.

– És tegyél róla, hogy válaszoljon!

Állandó kísérete a közelben csoportosult. Az egyikük hozzátette:

– Ja, és gondoskodj róla, hogy olyan válasz legyen, amilyet Donna akar.

– Igen – értett egyet Donna. – Különben! És ne leskelődj!

Az üzenet egész nap forró parázs volt a táskámban. Nem tudtam odafigyelni az órákon, még természetismereten sem, pedig azt szerettem. Folyton elképzeltem, hogy átadom az üzenetet Marknak, nézem, ahogy sötét hajú fejét a levél fölé hajtja, és olvassa. Az arcán széles mosoly terül szét, amikor a végére ér. Aztán felnéz rám, és azt mondja: „Igen. Mondd meg, hogy a válasz igen. Ő is tetszik nekem.” És Donna a barátnője lesz, és áthívják majd teára.

Vagy, ha a válasz nem, Donna és a társai pokollá teszik az iskolás éveim hátralévő részét.

– Beth, felírtad, hogy mi a házi feladat? – kérdezte Mr. Dawkins, a biológiatanár, és a figyelmemet gyorsan újra a tanteremre fordítottam.

– Még nem, uram. Bocsánat!

Rosie-nak netballedzése volt – velem ellentétben ő nem volt reménytelen a sportok terén –, így iskola után egyedül mentem vissza hozzájuk, egész úton azon gondolkodva, hogyan veszíthetném el az üzentet anélkül, hogy szenvednem kellene a következményektől. Azonban, hacsak nem nyílik meg alattam a föld, és nyel el iskolatáskástul, a benne lévő üzenettel együtt, vagy Rosie családja úgy nem dönt, hogy az éjszaka folyamán Costa Bravára költöznek, és engem is magukkal visznek, egyáltalán nem tudtam elképzelni semmilyen megoldást.

Nem, át kell adnom az üzenetet és a választ Donnának, legyen az bármi is.

Sylvia, az ég áldja meg őt, amint meglátott, tudta, hogy valami baj van.

– Jól vagy, Beth, kedvesem? – kérdezte.

Csak bólintottam, és megkérdeztem:

– Mark már itthon van?

– Igen, épp most jött meg. Fent van a szobájában. Csinálok neki egy forró csokit. Te is kérsz?

– Nem, köszönöm.

Otthagytam őt és az aggódó pillantását, felmentem az emeletre, de a lábam mintha ólomból lett volna.

Mark szobájából zene szólt. Haboztam, nem voltam biztos benne, hogy kopogjak, vagy egyszerűen csak menjek be. Végül bekopogtam, és vártam.

Mark ajtót nyitott, és zavartan nézett, amikor meglátott.

– Beth? Szia! Minden oké?

Rögtön a tárgyra tértem:

– Donna Baker küldi neked. – Felemeltem az üzenetet. Mark elvette.

– Donna Baker. Ő az a ribis csaj a rövid szoknyában és a szűk pulóverben, ugye?

Bólintottam, de Markot túlságosan lefoglalta, hogy széthajtogassa az üzenetet. Nyomorultul néztem, ahogy olvassa, és vártam a korábban már elképzelt mosoly felvillanását. De nem történt meg.

– Ő… Donna… azt mondta, hogy vigyem el neki a válaszodat – mondtam tanácstalanul.

Mark kutató pillantással rám nézett, és akkor történt, abban a percben, hogy rájöttem, Donnának igaza van. Mark dögös, már ha a „dögös” vonzót jelent. Vagy akár szépet. Az arca az utóbbi időben megváltozott, elvesztette a babahájat, ami felfedte arccsontját és érdekes vonásait. Magas volt, és széles vállú, mivel benne volt az iskolai úszócsapatban, a szeme pedig olyan zöld volt, mint a moha a kert falán. Jobban nézett ki, mint bármelyik popsztár vagy színész, akit láttam. És nem olyan volt, mintha a bátyám lenne. Miért is lett volna olyan érzés? Nem volt az. Ha lett volna bátyám, akkor valószínűleg neki is kék szeme és gesztenyebarna haja lett volna, akárcsak nekem. És alacsonyabb is lenne, mivel a szüleim sem voltak magasak.

– Majd én válaszolok Donnának holnap az iskolában – mondta Mark, és megnyugtatóan szorította meg a vállamat. – Ne aggódj, minden rendben lesz!

Másnap reggel Mark megvárt, hogy velem és Rosie-val együtt menjen iskolába. Nem beszéltünk túl sokat, habár Rosie egyfolytában fecsegett, de már nem emlékszem, hogy miről. De jó érzés volt, hogy Mark ott van mellettem, pedig majd szétvetett a kíváncsiság, hogy mit fog mondani Donnának.

A játszótérhez érve Donna és a barátai már vártak rám.

– Mit akarnak? – kérdezte Rosie, ahogy ösztönösen lassítani kezdtem. De amikor Mark odament hozzájuk, követtem.

– Szia, Donna! – köszöntötte, és a hangja annyira normális volt, hogy még mindig nem tudtam, hogy mit fog mondani.

– Szia! – nyögte ki Donna, és amikor rápillantottam, egyértelműen idegesnek látszott. Donna, idegesnek! Végül is, lehet, hogy mégiscsak ember volt.

– Köszönöm az üzenetet – folytatta Mark. – Nagyon hízelgő. De az a helyzet, hogy most nem keresek barátnőt. Nagyon lefoglalnak az úszóedzések, a házik, meg a többi dolog. De amint ez változik, akkor szólok, oké? Főleg, ha azt hallom, hogy kedves vagy a húgaimmal.

Donna az ajkát biggyesztve nézett rám.

– Beth azt mondta, hogy nem a húgod.

Mark megvonta a vállát.

– Lehet, hogy biológiailag nem az – válaszolta. – De akkor is minden szempontból a húgomnak számít.