AMTAK E-KÖNYVEK

KRÚDY GYULA

válogatott elbeszélései 1909-1911

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6651-25-9

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500-3000 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. Laptopról vagy megfelelő csatlakozóval telefonról is olvasható.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

KRÚDY GYULA

VÁLOGATOTT ELBESZÉLÉSEK
1909-1911

Tartalom

KRÚDY GYULA

VÁLOGATOTT ELBESZÉLÉSEK 1909-1911

Korvin lelke

Csoda

Jakab-napi muzsikások

Őszi nap falun

Az utolsó magyar író

Szónya

A boszorkány

A muskétás

Pénzverők

Álom

A podolini takácsné

Madame Louise délutánjai

A takácsné és a szíve

A Prakovy kisasszonyok hozománya

A barátok

Egy régi bál

Régi toronytetők között

Arany álarc

Út a pokolba

Egy régi történet

A fejedelem udvara

Az álomfejtők

Menyasszonyi ruha

Vilma útra kél

Ki parancsol az asszonyoknak?

A bőgő itt marad

A lőcsei tulipánok

A Poprád nem jön haza

Gyászmise

Kázmér

A költők aranykorából

A Poprád szeme

A Hartwig

A zöldkalapos ember

Kártyajáték milliókban

Kárpáti szél

Kárpáti éj

Lengyel felhők

Lengyel tánc

A középkori város

A szamárfejű Szaniszló

Pillangós papucsok

A lepecsételt asszony

Krisztus takácsa

Esti út

Középkori éjjelen

A hiúság

Ferenc császár éjszakája

Hét bagoly

A katona

Az asszonyok sarka

Régi kocsikon

A Sebestyén utcai bolt

Egy régi délibáb

Egy régi fogadó utolsó napjai

Nagyapám jó táncos volt...

A fej nélküli asszony

Czinka kesergője

Éjjel a Biasiniban

Éji madár

Hogyan adják el a hazát?

A kétfejű Kertyi Pál

Szent Jusztina estéje

Szegény lányok élete

Szegény lány szerelme

Szegény lányok kenyere

Özvegyasszony álma

Szindbád ifjúsága és utazásai

Ifjú évek

Szindbád, a hajós Első utazása

Szindbád második útja

Női arckép a kisvárosban Harmadik út

A hídon Negyedik út

Szindbád útja a halálnál Ötödik út

Szindbád és a csók

Egy régi udvarházból

Az első virág

A három muskatéros

Az álombeli lovag

A régi hang

A szerelem vége

Szindbád titka

Duna mentén

Szindbád és a színésznő

Utazás éjjel

Szindbád álma

Szindbád őszi útja

Téli út

Szindbád az állomáson

Hófúvásban

Korvin lelke

Korvin, egy felsővidéki kis nemesember egy karácsonyi estén búcsút mondott falujának, Zelegócznak, búcsút a barátoknak, a komáknak és minden ismerősöknek: kinyújtózkodott, és minden nagyobb feltűnés nélkül meghalt. Az ördög se hitte volna, hogy Korvinnak a dolga ezzel nincsen elintézve. Más rendes ember, ha egyszer elbúcsúzik az árnyékvilágtól, megnyugszik odakünn a temetőben, ahol Kosárka János őrködik a bazsalikumok és mályvák felett, amelyek májusban halottak sírjaiból elő szoktak búvni. Az asszonyok sírjaiból többnyire a mályvák, a férfiakéból széles levelű, sötétzöld burjánok, füzek, amelyeket senki sem ültetett, míg a gyermeksírhantokból mindenféle színes virágok - mint ez már a kis falusi temetőben szokásos, ahol az anyatermészet maga kertészkedik. Korvinról is nyilvánvaló volt, hogy májusra ecetfa vagy keserűlapu lesz, csak Korvin szerette volna megcsalni az emberiséget, amely a Hernád és a Selyem-patak között élt.

Elég bajt okozott már azzal, hogy éppen karácsony estéjén halt meg. Az emberek - mármint a komák és jó barátok - szeretnek ezen az estén gondtalanul poharazgatni, nyugodalmasan enni, míg ezen az estén Korvin mindenáron beleszólott a hangulatba.

- Tulajdonképpen mi baja volt? - vetették fel itt-ott a kérdést a kis falusi házakban.

- Ejnye, be kár, hogy nincs itt - mondták máshol. - Ilyenkor szokta elmondani a gyermekek és öregek mulattatására annak a karácsonyi estnek a történetét, amelyet egy falusi csárdában töltött egy komédiáscsalád társaságában.

Némelyeknek az jutott eszébe, hogy Korvin a kolbászt szerette, mások meg arról beszéltek, hogy mekkorát szokott nevetni a megboldogult.

- Derék, jókedvű ember volt; kár érte - szóltak a vélemények. - A nevetése megért egy kisebb uradalmat.

Korvin ezalatt mozdulatlanul feküdt otthon falusi házában, és még szinte a fülébe csengtek a szomszéd Rokoczy Gáspárnak a szavai:

- Ejnye, ejnye! Csak nem halsz meg új esztendő előtt? Éppen a nagy ünnepeken!...

Hiszen ha Korvin uramtól függött volna, nem is hagyta volna itt Zelegóczot e szép ünnepnapokban, midőn minden becsületes ember betegre eszi-issza magát e tájon. De nem tőle függött a kérdésnek eldöntése. Fél szemmel meglátta, hogyan kezdi nagy, deres fejét csóválgatni Rokoczy szomszéd - a bajusza nagyon furcsán mozgott, mintha a szél fújdogálná -, a rókával bélelt mentéjéből pedig egy vásott kendőt vett elő, amelyet a szeméhez nyomkodott. És hallotta is - vagy talán csak képzelte -, amikor Rokoczy krákogni kezdett, mintha új pálinkát ivott volna:

- Pistának vége van, szegénynek vége van.

A szomszéd szobából befutott az özvegy és az árván maradott gyerekek.

- Jaj, hiszen néz! - kiáltotta özvegy Korvinné, mert sokat veszekedtek az utolsó tíz esztendőben.

Rokoczy szomszéd erre a bütykös ujjaival lenyomkodta a Korvin szeme héjait.

- Nem néz ez már, szegény, de talán jobb is neki. Mindnyájunknak jobb, ha egyszer meghaltunk. Ott fenn a hegyoldalban semmi sem fáj többé szegény Pistának. Csak egy baj van! Meg van fagyva a föld. Káromkodnak majd a sírásók.

Az asszony letérdepelt a halott mellé, és buzgón kezdett imádkozni. Rokoczy uram egy darabig fedetlen fővel állott, de aztán az ima hosszú volt, lopva a fejébe nyomta újra vidrakucsmáját. A gyerekek - volt közöttük apró is - az ágy lábánál állottak, és eleinte nem tudták, hogy mi történt. Csak az anyjuk sivalkodására kezdtek el sírni-sírdogálni.

- Vajon miért sírnak ezek? - kérdezte magában Korvin István, és még mindig nem volt tökéletesen tisztában helyzetével. - Tán csak nem engem siratnak?

- Küldjek a doktorért? - kérdezte az asszony a szomszédot.

- Kidobott pénz - felelt a szomszéd, és kezével legyintett. - Láttam én már lovat, tehenet és embert eleget elhullani. Így hal meg mind, ahogyan Pista. Küldjön az asztalosért, szomszédasszony. Elég dolga lesz Krenkónak. Derék, jó kövér ember volt Pista. Ejnye, ejnye, délután még kártyázott is az ágyban. Csak csalni nem tudott már. De hát ki hitte volna?

A szomszéd később elköszönt, miután néhány szíverősítő pohárkát felhajtott egy palackból, amelyet a megboldogult odáig sohasem látott.

- Igyon maga is, Korvinné, most már mindegy.

Koccintottak az asztal felett, a halottat senki sem kínálta, az feküdt mozdulatlanul, mint halotthoz illik.

- Hát aztán melyik ruháját adjuk rá? - kérdezte az asszony az ajtóban Rokoczytól. - Talán az ünneplőt?

- Kár volna - felelt a szomszéd a bajszát törölgetve. - Együtt csináltattuk, azért kár volna. Elhordja a gyerek. Jó lesz valami ócskább is.

Az asszony sírva-ríva bólongatott.

- Igaza van, szomszéd úr. De hát egy nemesembernek mégiscsak illik jól felruházkodva lenni. Nemesember volt az én szegény jó uram. Leopoldtól, Leopold császártól való a nemesi levele.

- Nono - dünnyögött Rokoczy. - Emlegette ezt a Pista is.

Az asszony jajgatva folytatta:

- Most már csak az idő legyen jó a temetéshez, hogy Gánócról is eljöhessenek a rokonok. Ha ilyen hófúvásos marad az idő, senki se indul neki a nagy útnak, mert itt nem maradhatnak éjszakára. Kicsiny a házunk, pedig mindig mondtam Pistának, hogy építsük fel a hátulsó traktust; ki tudja, ki tudhassa? Aztán itt van ni, meghalt.

- Hát arról megint ő nem tehet! - felelt krákogva a szomszéd s kinyitotta a külső ajtót, és hópihével, zúzmarával telt meg a kis szoba. A halott szinte megrázkódott a hidegtől. A nyitott ajtón a házőrző komondor dugta be a fejét, és keservesen vonított.

Aztán csak látja a halott, hogy az asszony letérdepel megint az ágy mellé. Talán csak nem imádkozik tovább? Nem imádkozott, de csendesen sírdogált, és fél kezével a mellényt simogatta, amiben Korvin István uram feküdt. A mellényen volt a vastag ezüst óralánc, végében a kulcsos órával. Ezen nézte a nagybeteg, hogy mikor kell az orvosságot beszedni. Hát az asszony sírdogálás közben szépen levette a láncot meg az órát. Az óra még javában ketyegett, és az asszony a füléhez tartotta. Aztán tovább hullottak a könnyei, és a mellényt megint simogatta. A mellényben volt egy belső zseb, abban tartotta Korvin uram a bugyellárisát. Azt is csak kihúzogatta csendesen az asszony, és belenézett. A nagyobbik kislánya - "aki vele mindig egy követ fújt", mint az élő Korvin mondogatta - mellette állott, és kíváncsian a bugyellárisba pislogott.

- Talán kifutja belőle a temetés - mondta az anyja. - Vagy tán jobb is lesz, ha nem szólunk róla Laci bácsinak. Elég gazdag Laci bácsi.

A kisleány megértőleg bólingatott.

Az ágy alatt egy fiókban feküdtek a megboldogult pipái és egyéb szerei, amelyekre az élet folyamán szüksége volt. A pipákat sorban kirakosgatta az asszony.

- Egyet elteszünk Gyuricának, ha felnő, a többit elajándékozzuk. Ezt az agárfejűt talán éppen Rokoczy bácsinak adjuk. Meg a dohányt is. Ez a szivarszívó a Laci bácsié legyen. Hát ez az ócska biblia? Ez legyen Kosárkáé, a sírásóé.

Később magára hagyták a halottat, aki nem győzött eleget álmélkodni a látottakon és hallottakon. "Ugyan mi történhetett - kérdezgette magában -, hogy a szivarszívómat a vén gazember Laci bácsinak akarják adni?" De nem mozdulhatott fektében, és csak befelé káromkodott, mikor a féltékenyen őrzött tárgyak elvándoroltak az ágy fiókjából. Az özvegy kisírt szemmel visszatért, és utólagos szemlét tartott a szobában, nem felejtett-e el valamit. A sarokban talált egy százesztendős esernyőt. Hát magával vitte azt.

Most egy darabig csend volt a házban. A halott úgy hallotta, mintha a padláson, a feje felett jártak-keltek volna. Később egy csomó ócska ruhával tért vissza az asszony, és azt egy székre helyezte. A nagyobbik lánya (lehetett olyan tizenöt éves forma) mindig a nyomában járt, és annak magyarázta:

- Ebben esküdtünk apáddal.

A leány bólintott, és tetszettek neki a kabát üveggombjai.

Nemsokára megélénkült a ház. Innen is, amonnan is jöttek ismerősök, akik hangos szóval köszöntöttek be, bort ittak, és elismerő pillantást vetettek a halottra.

- Jobb szegénynek! - mondogatták egyértelműleg.

A többi között Krenkó, az asztalos, a sírásó társaságában a szobába lépett. Az asztalos fekete kabátban volt, mert éppen az ünnepi vacsora mellől kelt fel, és sokáig keresgélt, amíg egy sárga colstokot megtalált zsebében. Azzal megmérte a halottat, Kosárka, az elvadult képű sírásó csak a kezével integetett.

- Tudom, tudom, ha nem is mondja, Krenkó úr. Jó nagy sírt kell a ténsúrnak ásni. Reggeltől estig dolgozhatom, kutya kemény most odakünn a föld.

A szomszéd szobából az özvegy szíves hangja hallatszott:

- Egy kis szíverősítőt, Krenkó úr. Tessék parancsolni. Maga is, sírásó, tudom, hogy nehéz a maguk dolga, de nehezebb nekem. Én az egyetlen jó uramat veszítettem el. Az Isten áldja meg, Krenkó úr, jól csinálja meg azt a koporsót. Hogy még épségben legyen, amikor engem mellé fektetnek.

Az asztalos tüszkölt, nagyokat fújt és köhögött, és csupán másodpercekre hallgatott el, amely idő alatt, mint a halott azt kitalálhatta, a poharat a szájánál tartotta. A sírásó azonban folyton dörmögött, morgolódott, egyszer azt kérdezte, hogy mi az ördögnek neki a biblia, mikor a betűket sem ismeri? Amire egy hang, a vén gazember Laci bácsi hangja azt magyarázta neki, hogy az egészen helyénvaló lesz, hogyha ezentúl Kosárka János, miután a koporsót a sírba eresztette, és hónaljával az ásóra támaszkodik, és a pap utolsó mondókáját mondja, egy nyitott bibliát tart a kezében.

- Tetszik ez a halottaknak, meg azoknak, akik a halottak után maradtak - erősítette Laci bácsi.

- Hát akkor a sapkám melyik kezemben fogjam? - elégedetlenkedett Kosárka, de csakhamar nagyot hallgatott ő is egy hosszú korty folytán.

"Az én finom lenci borom" - gondolta magában a halott, és voltaképpen ekkor lett mérges először.

Még néhány hosszú korty következett, és Laci bácsi - a vén gazember - a küszöbön megállott az asztalossal és a sírásóval. A Laci bácsi arca vörös volt már a sok italtól, és a sapka féloldalt állott fején. Fontoskodva fordult az asztaloshoz:

- Jól megmérte, Krenkó uram?

- Egy méter hetven centi - felelt az asztalos.

Kosárka csúfolódva nevetett:

- Nekem nem kell mérték. Ismertem én a ténsurat. Az én szemem a legjobb mérték.

- Rendben van - zárta be a beszélgetést Laci bácsi, aki eddig mindössze annyiban törődött Korvin atyafiával, hogy úton-útfélen szidalmazta. - Maguk derék emberek. Gondját viseljék szegény öcsémnek, aki, íme látják, meghalt...

Később még a kántor is "átugrott" egy szóra, és a mély borízű hang csak nagy szünetelések múltán hangzott fel-fel a szomszédban. "Az én jó lenci borom" - nyögött a halott. A kántor bedugta kótyagos fejét, és olyan csodálkozva rázogatta azt a halott láttára, mintha először látna halottat.

- Milyen derék ember, még halottaiban is! - mondta, és visszasompolygott a küszöbről, hogy jó darabig elhallgasson.

A halott már nyugodni szeretett volna, mikor egy vénasszony lépett a szobába, és egy széken nyugodtan elhelyezkedett, szemben Korvinnal. Lámpást állított az asztalra, és a halott megismerte, hogy a vénasszony senki más, mint Sári néni, a falucska halottvirrasztója.

Egy kis butykost állított maga mellé, és azt vizsgálgatta.

- Parasztoknál jobban megbecsülik az embert - dünnyögte magában. - Egy gyűszű bort adnak az éjszakára. Hej, csak úri halott ne volna a világon. Komisz nép az. Itt van ez is. Ténsúr volt, vagy mi a szösz. Aztán az ember szomjan vész mellette. Imádkozzék mellette az ördög. Én bizony a számat se nyitom ki. Aztán meg hogy én öltöztessem fel? Öltöztesse a manó.

A kortyok sebesen szaladtak lefelé a vénasszony torkán, aztán csak nekiállott felöltöztetni Korvin uramat.

- Be hajlékony a lábad, hé! - mondta, miközben a szűk magyar nadrágba bújtatta.

Majd a mentét húzta rá. Felültette a halottat, és az el sem dőlt.

- Kemény derekad volt, lelkem! - folytatta, és erősen visszalökte az ágyba.

Valami kenőcsöt vett elő, és azzal a haját bekente, majd megfésülte.

- Bezzeg feleségednek már nem kellesz. A vén Sári pederje tán ki a bajuszodat, te ördögfajzat! No, gyere, hadd pederjem ki.

Húzogatta, pedergette a halott bajuszát a nagyon vén asszony, és közben a bortól és éjszakázástól beködösült emlékein át valami furcsa emlék kezdett motozni a moha között, ami emlékezését betakarta. Mint mikor a megdermedt bogár kezd téli álmából ébredezni, ahogy mozgatni kezdi lábait, szárnyait, úgy bontakozott ki a vénasszony régen elfelejtett emléke.

- Nini, hiszen te vagy a Korvin Pista! - dünnyögte, megállva munkájában. - A szép Korvin Pista. Hát te haltál meg az este? Ejnye, be furcsa, hogy te haltál meg! Ejnye, no, hogy te is meghaltál! Egyszer valamikor - vagy talán kétszer is - ott kint vártalak a Hernád füzesében, mikor még az első uram élt. Hát mind meghaltok ti, férfiak?

Egy-két korty bor után még jobban emlékezett a halottvirrasztó vénasszony.

- Azt mondtad, nekem mindig, hogy Sárika, kedves Sárika, imádott Sárika. Fogtad a két kezem, mint valami kisasszonyét. Aztán mennyit hazudtál a fülembe!... Hej, ti férfiak, hogy mindig csak hazudozni tudtok! Csak egy mondana már igazat. Vénasszony vagyok, de igazat férfiszájból még nem hallottam. Hát te is meghaltál, derék Korvin Pista? Hát persze hogy meghaltál. A halálba veszekedett a feleséged. Hallgattál volna rám, ne vetted volna el. No, legyen szép a bajuszod odaát a másvilágon. Az öreg Sári jobban ápolt volna, az a vén Sári, de aztán már nem kellettem neked.

A vénasszony tett-vett a halott körül, mintha a gyermeke lett volna, úgy dédelgette. Erőtlen karjaiban lett annyi erő, hogy a halott nehéz embert fölemelje, megforgassa, megigazgassa.

- Légy olyan szép, mint legénykorodban - dörmögte csendesen. - A régi szeretőd nem hagy csúnyán a másvilágra menni. No, nesze még ez a nyakkendő is.

A vénasszony babuskálta, dédelgette a ténsurat, mintha az még élne. Közben elfogyott a bor, s ezért szemrehányást tett.

- Bezzeg te nem sajnálnád a vén Sáritól a bort, mint az a fösvény feleséged.

De ekkor, akárcsak a színpadokon szokás, kopogtak az ajtón, és egy őszöreg ember lépett a szobába. Senki más, mint Hankó János, a helybeli harangozó, aki végezvén az éjféli misével, eljött segíteni a virrasztásban a feleségének.

- Kend az? - kérdezte Sári néni, és már sírdogált, mint a halottak virrasztásánál megszokta.

- Én magam - felelt a harangozó. - Hoztam egy kis borocskát a tisztelendő úrtól. Nem valami jó ember volt a téns, sohase láttuk a templomban.

- Hát kend tán valami jó ember - pattant fel Sári néni -, pedig kend örökké a templom körül van?

- Nono, Sári - csillapította az őszöreg ember -, nekem hivatalom van ott.

De Sári néni már csak elmondta, ami a szívén feküdt.

- Úgy nézze meg kend ezt az embert, a ténsurat, hogy ő volt a legszebb legény Zelegóczon. Szebb, mint kend meg minden fajtája...

A harangozó vállat vont.

- Csak egyszer harangozok neki - mormogta. - Rosszabb, mint egy paraszt.

- Hisz mindig mondtam - felelt Sári néni.

A vén harangozó leverte ruhájáról a havat. Derekas hóesés lehetett odakünn, hóval telt meg az egész szoba. Az ablak alatt hangos, vidám beszéd, távoli rikkantások hallatszottak: a falusi nép járt haza az éjféli miséről. Éppen a ház előtt kiáltotta túláradó szívvel valami legényféle:

- Sári, farsangban egymásé leszünk...

Aztán csend lett, olyan csend, hogy szinte hallani lehetett odakívül a hó szakadását.

- Alszik kend? - kérdezte Sári néni.

A vén harangozó egy sarokban elaludt, és őszöreg fejét lehajtotta.

A vénasszony merőn a falra nézett, és álomhoz készülődött maga is, amikor a halott felérzett, és csendesen megszólalt:

- Sári néni, a bundámat!

A vénasszony megrázta a fejét, mint aki valami rosszat látott félálomban. Hess, te rossz álom! Aludjunk tovább.

De a halott megint mondta:

- A bundámat, mert fázom.

Sári néni erre talpra állott. Elfehéredve és remegve állott a helyén, és a halott megint a bundáját kérte.

- János - kiáltotta Sári néni -, ébredj fel. A ténsúr a bundáját kéri...

Az őszöreg harangozó hanyatt-homlok rohant ki a szobából. Egy perc alatt talpon volt az egész ház. Rokoczy szomszédnak csak annyi ideje volt, hogy a sapkáját nyomja a fejébe. A tegnapi özvegy éles hangon beszélt a szomszéd szobában, és Laci bácsi káromkodott az ajtó előtt.

- Egy méter hetven centi! Ki az ördög fizeti most ezt?

A gyerekek hangosan sírtak, és a harangozó mindenáron a papért akart menni.

Nem mert senki a szobába lépni, és Sári néni a félhalott körül foglalatoskodva, dörmögve igazgatta a vánkost annak feje alatt.

- Csak nem csinálja ezt a szégyent a ténsúr? Aki egyszer meghalt, az halott. Miatyánk... Csak a lelke jött vissza! Szűz Mária... Segítsd örök nyugalomra.

Özvegy Korvinné hevesen beszélt odakünn:

- Ugye, megmondtam előre? Ez az ember képes még erre is! Laci bácsi, maga ismerte!

- Hetven centi! - mérgelődött Laci bácsi.

- Ne bolondozzon a ténsúr! - babuskálta Korvin Istvánt Sári néni. - Ugyan, hogy nem tud már egyszer, végtére megnyugodni? Elmúlt már minden. Az uram szépen kiharangozza. Jobb lesz odakünn, pihenjen meg. A bajszát is kipedertem.

A halott még mozdult néhányat, aztán véglegesen, csendesen meghalt.

(1909)

Csoda

A pócsi Mária csodatetteit összeírván egy jámbor krónikás, a csodák közül nem felejtette ki a következőt:

(Az író lehetőleg megtartja a csodatettek leírásánál szokásos formákat és kifejezéseket, hogy a történet hitelességéhez annál kevesebb kétség férjen.)

Pépi Szeréna, polgári iskolai tanárnő, római katolika, harminchárom éves hajadon, ólublói születésű, Pépi Márton takácsmester és Hanák Veronika házasságából származott törvényes gyermek 190* augusztus hónapjában meglátogatta a csodatetteiről híres pócsi Szűz Máriát, és - megtért.

- Tudjátok meg ugyanis, jámbor olvasók, hogy a nevezett hajadon mindazon napig, amíg a véletlen vagy talán valamely belső sugallat folytán a pócsi Mária színe elé került, valóságos istentagadó volt; szerencsétlen istentagadó, miután hatása alatt volt azon divatos és eléggé nem kárhoztatható álbölcseleti írók műveinek, kik isten és a szentháromság tényét kétségbe vonják. A fent nevezett hajadon római katolika létére engedett az ördög csábításának, ami az elkárhozott írók könyveiből olvasható, és megtagadta a szenteket, az anyaszentegyházat és a szent dogmákat. Csupán a gonosz tudománynak élt, tudományos iratokat olvasott, álbölcselemmel foglalkozott, persze, nem azon tudományt kell itt gondolni, amely nehézzé teszi a vallás szentsége íróinak műveit, hanem az ördög tudományát, amit, fájdalom, manapság már az egyetemeken is tanítanak. (Pikler: Szabadgondolkozás.)

Mindezek előrebocsátásával, miután a históriai igazság kedvéért még annyit jegyzünk meg, hogy dr. Pépi Szeréna nem volt se szép, se csúnya, lélekben mételyes, de testben tiszta (ami aligha ér fel a lélek tisztaságával), barna haja rövidre nyírva, és ruházkodása divatos, áttérhetünk azon körülményekre és okokra, amelyek az Égiek intézkedései révén megmentették a pokol örök tüzétől e szegény hajadont.

Dr. Pépi Szeréna abban a vidéki városban, ahol tanított, egyesületet alapított a tudomány cégére alatt, ahol az ördög tanait és az istentagadást akarta terjeszteni. Híveket kezdett toborozni a föld alatti sötét birodalmának, és a pokol országútjára vitte volna a város egész lakosságát - mert némi értelem és tudományos készültség nem volt megtagadható e hajadontól -, midőn Legfelsőbb intézkedésre egy Károly nevű protestáns rajztanár érkezett abba a városkába, amelyre a Sötét szemet vetett.

A protestáns vándor ugyanannál az iskolánál nyert alkalmazást, hol ez istentagadó hajadon működött, de az első időben a Sötét erejét nem tudta megtörni még a Legfelsőbb megbízatással működő ifjú Károly sem. Az ördög sugallatából ugyanis a hajadon úton-útfélen kigúnyolta a rajztanár szőke és kipödrött bajuszát, valamint kék szemét és nyakkendőjét.

- "Egy valódi rajztanár!" - mondogatta a hajadon, és olyan gúnyosan nevetett, mint azok szoktak nevetni, akik az ördöggel állanak szövetségben. Máskor a táncot kifogásolta, amelyet a nőegylet mulatságain Károly rajztanár hortobágyi csikósnak öltözetében bemutatott.

Majd ismét az ellen támadt kifogása, hogy Károly rajztanár beszélgetésben sűrűn használta ezen udvarias és mindenkire megtisztelő kifejezést: "Csókdosom kedves kezeit."

Legutoljára már azon is mérgelődött az ördögtől megszállott hajadon, ha Károly az iskolában vagy az utcán köszöntötte, és szokása szerint két kezében erősen megszorongatta kezét, és kék szemével mélyen a szemébe nézett.

- "Mit akar velem ez a borbély?" - kérdezgette dühöngve dr. Pépi Szeréna, midőn egyedül volt, és vigasztalásból Tolsztoj Leó arcképét hosszadalmasan nézegette, habár e nevezett T. L. sem fiatal, sem csinos embernek nem mondható, mint Károly rajztanár.

Így állott a helyzet 190* május haváig; Károly rajztanár már verseket se merészelt írni a helybeli lapba, mert dr. Pépi e verseket alkatrészeire bontotta, és az ördögtől megszállottaknál gyakran tapasztalható gyilkos gunyorossággal tárgyalta. Virágot se merészelt hordani Károly rajztanár a kabátján, mert dr. Pépi odanyilatkozott, hogy virágot csak a péklegények viselnek vasárnap délután. Sőt magas sarkú cipőjét is mással váltotta fel a derék és üldözött Károly, és haját nem pomádézta, ruháját pacsulival le nem öntötte, és lemondott arról a tervéről, hogy dr. Pépit valamikor lerajzolja, esetleg olajban megfösse.

Midőn már teljesen hiábavalónak mutatkozott Károly rajztanár kiküldetése, az Égiek beavatkoztak a dologba, és Károlynak álmot küldtek.

Álmodta Károly egy májusi éjszakán, hogy tágas, zöld mezőségen sétálgat, ahol a sárga virágok mint megannyi fiatal libuskák legelésznek, és a szemhatáron egyenes, ferde, csiga- és hullámvonalak vannak felrajzolva az égboltozatra, mint az első osztályosok rajztömbjében. Itt sétált Károly, és nagyon szomorú volt (természetesen mindez álomban), midőn szembejött vele Stefancsik Anna, a polgári iskola igazgatónője, és így szólt hozzá:

- Kegyed nagy szamár, Károly! Miért fut dr. Pépi után, mikor annak fizetése mindenféle könyvárus cégektől az utolsó vasig le vagyon tiltva. Nekem nagy jövedelmem van, könyvekért sem tartozom, próbáljon meg nekem udvarolni.

Károly, erre gyorsan felébredt, és másnap ismét elővette magas sarkú cipőjét, elő a pomádét, elő a pacsulit, a nyakkendőket és tarka zsebkendőket. A "csókdosom kedves kezeit" minden mondatba belefűzte, de dr. Pépire többé rá sem nézett. Hidegen és félvállról köszönt, unatkozva meresztette a szemét, és a kezét zsebre dugva, holott azelőtt ezt nem merészelte. De annál kedvesebb és udvariasabb volt Stefancsik Annával szemben, aki, igaz, hogy nem volt olyan szép és okos, mint dr. Pépi, de nő volt, istenem, nő volt egy vidéki városkában, és nagyon szeretett volna férjhez menni... A virág újra megjelent a Károly kabátján, és esténkint, midőn az iskolából lakására kísérte az igazgatónőt, dr. Pépi egyszer saját szemével látta, hogy a Papközben, a sötétben Stefancsik a rajztanár karjába kapaszkodott.

- Pfuj! - mondotta dr. Pépi Szeréna.

És midőn otthon magányosan teázgatott tudományos könyvei között, hirtelen az jutott eszébe, hogy a Stefancsik a rajztanárra szegezi e percben azt az utálatos vízszínű szemét...

Másnap, mintha csak véletlenül tenné, benyitott egy osztályba, ahol a rajztanár éppen órát tartott, délután pedig hosszasan tapadt a tekintete egy piros virágra, amely az igazgatónő asztalán egy pohárban állott.

Furcsa - gondolta hazafelé menet -, az emberek mit sem változtak ezredévek alatt. Szeretnek, szeretkeznek, mintha nem is várna reájuk a sírgödör. Ez a Stefancsik... Szegénybe hálni jár a lélek, aztán...

Korán lefeküdt, és dr. Bebel Ferdinándot olvasta, és mindig valami melegséget érzett a tagjaiban, amikor e száraz német tudós a nőre mint "férjezett anyag"-ra hivatkozott...

Reggel, mintegy utolsó kísérletképpen, egy fehér blúzban jelent meg az iskolában, és már délben, magányos ebédjénél úgy érezte, hogy valami szorongatja a torkát, amiből estére dühös, kétségbeesett zokogás lett. (A fejét két párna közé rejtette, és a meghaláson járt az esze.)

Így szenvedett vétkeiért az istentagadó nő 190* augusztus hónapjáig.

Igazán keservesen megfizetett azért, hogy engedett az ördög incselkedésének. Stefancsik már csaknem menyasszonya volt a rajztanárnak.

Ekkor a Legfelsőbb hatalmasság megkönyörült az istentagadó hajadonon. Egy öreg nénit küldött hozzá, aki így szólt dr. Pépihez:

- Kedves nagysád, magán már csak a pócsi Mária segíthet...

- Elmegyek Pócsra - rebegte dr. Pépi Szeréna.

És augusztus hónap végén csakugyan megjelent a csodatevő Mária képe előtt egy istentagadó hajadon, és novemberben már felesége lett a rajztanárnak. Igaz, hogy a férje kedvéért protestáns lett ő maga is, de a csoda tényén ez mit sem változtat.

(1909)

Jakab-napi muzsikások

A Menczer név a felvidéken hajdanában, még néhány évtized előtt is, csaknem olyan jó hangzású volt, mint akár az Esterházi név a Dunántúl. A Menczerek voltak a Felvidék mágnásai. Aminek értéke, becse van e földi életben, az mind a Menczeréké volt: erdőségek és bányák, falvak és tömérdek házak. A legenda szerint még a pénzveretés joga is az övék volt. Valamelyik régi Menczer éppen úgy a tallérokra üttette az arcképét, mint akár a király Budán.

De ez már nagyon régen lehetett, mert a későbbi Menczerek már a király tallérjait is nagyon szívesen fogadták volna, de a király nem küldött nekik a tallérjaiból. Azonban mit jelent az, hogy a Menczerek megszűntek a leggazdagabbak lenni? Esterházi nem lehet olyan szegény, hogy Esterházi ne maradjon. A nimbuszt nem a pénzért mérik, meg aztán külsőleg nem is igen látszott megfogyni a Menczer ősök legendás vagyona. A vármegyék székházaiban még ott függtek a Menczerek arcképei, és alig akadt város a lengyel határszéltől Kassáig, ahol egy-egy régi ház - néhol kettő is - ne hirdette volna a Menczerek uraságát. Jóformán még ezek a régi, ódon házak - a kapu felett a szarvasagancsos címerrel - tartották a Menczerekben a lelket. Minden városban még mindig a Menczer ház volt a legszebb, a legnagyobb és a legelőkelőbb, habár az idő folyamán új paloták is épültek a felvidéki városokban. Igaz, hogy a házak nagy része nem volt már a Menczerek tulajdona. Idegenek laktak benne, de hát változtat ez a Menczerek uraságán? Eperjesen vagy Lőcsén az idők végezetéig Menczer háznak fogják hívni a házat, ahol esetleg valami állami hivatal ütötte fel tanyáját. A kézsmárki Menczer János, igaz, hogy csak városi gazda őkegyelme, a templomban, tanácskozásban a saját címeres székében ül, és a fiatal Menczer Pál Eperjesen, bár csak díjtalan joggyakornok a vármegyénél, esztendőnkint temérdek ezer forintot ad ki kezéből az iskolai vizsgálatokon: az ősök alapítványait. Mert az ősök úgy rendelkeztek, hogy az iskolák által kezelt alapítványi összeget mindig egy eleven Menczer ossza széjjel... A lőcsei Menczer Gáspár egyszerű fűszerkereskedő létére kegyura vagy tucat környékbeli templomnak, arról pedig, hogy a temetkezési helyéről egy Menczernek sem kell gondoskodni a világ végezetéig, talán fölösleges is beszélni: sírboltjuk annyi van, mint ahány házuk.

A hangya is elvándorol néha arról a helyről, ahol a napvilágot megpillantotta, sőt, mint újabban a tudósok kiderítették, vannak vándorló fák is Dél-Amerikában. Nem csoda tehát, ha akadtak a Menczerek között is olyanok, akik elhagyták zegzugos felvidéki városaikat, el erdővel borított hegyeiket és a hegytetőkön merengő lovagváraikat, őseik dicsőséges földjét, és a boldogulást más tájakon keresték. Így az Alföldre is elvándorolt a Menczereknek egyik ága, amely az Alföld homokján, az akácfák alatt mondhatatlanul sóvárgott vissza régi hazájába. Mintha csak átutazó vendégek lettek volna, akik elhagyott felvidéki városkájukba talán már holnap visszatérendenek; mindazáltal az Alföldre származott Menczer hivatalt vállalt (már amilyent kaphatott az alföldi parasztok között), és nagy szegénységében családostól együtt örökkön az elhagyott felvidéki kastélyokról és uradalmakról álmodott. Az adónál működött ez az elszármazott Menczer, bár, mint néha emlegette, odahaza főispán is lehetett volna. A gyermekei bár együtt játszadoztak a helybeli gyerekekkel, valahogyan mindig megmaradtak idegennek az akácfák világában. A kis Menczerek éppen úgy ismerték a családi legendákat, mintha a Hernád vagy a Poprád vizében fürödtek volna meg először. Nyaranta az egész család útra kelt, és gyalog és vasúton bejárták őseik birodalmát. Egy esztendeig szólt aztán a rege az ősök lovagvárairól, a csodálatos Menczer házakról és a végtelen erdőségekről. Ezen a réven bizonyos tekintélye volt az alföldi Menczernek a kis alföldi városkában, bár a hivatalban sehogy sem tudott előrejutni. Nem született hivatalnoknak, hanem főispánnak vagy éppen szepesi grófnak.

Nőtt-növekedett a híre a Menczerek felsővidéki gazdagságának. Mikor az adóhivatali Menczer fia legénysorba jutott, és a térképen sorban meg tudta mutogatni azokat a falvakat és városokat, amelyek őseié voltak, hamarosan kapott feleséget is. Mégpedig nem is utolsó asszonyt: Szikora János uram, a város gazdag pékje adta férjhez Menczer Gyurihoz az egyetlen leánykáját.

Az ifjú Menczer Györgyné kardos, határozott és eléggé nyelves menyecske volt. Már amilyen menyecskék azokból a leányokból szoktak válni, akik anya nélkül nőnek fel, és a vén apjuknak is parancsolnak gyermekkoruk óta. Amellett nagyon csúnya sem volt Ilonka, és ha jókedvében rámosolygott az urára, az nyomban elfelejtette, hogy egész héten házsártoskodott, pörlekedett vele a menyecske. Ilonka nem volt komplikált lélek, és tán azt sem tudta, hogy mi fán terem a modem asszony, s így nem csoda, hogy ha más oka nem volt a pörlekedésre az urával, azon veszekedett, hogy azok a bizonyos felvidéki Menczerek, a várispánok és bányagrófok sohasem is léteztek, s így ő csúnyán megcsalatott, midőn Gyurkához férjhez ment.

Gyurka sokszor panaszolta atyjának, aki lassan beleszürkült az adóhivatalba, és már csupán a "Három rózsá"-ban beszélt, bor között, fejedelmi őseiről.

- Nem tudok mit csinálni a feleségemmel! Most már abba köt bele, hogy Menczernek hívnak!

Az öreg felhorkant.

- Válj el tőle. Stante pede, elválj tőle. A nevemet nem hagyom gyalázni egy élesztőből meggazdagodott pugris kölykétől. Kétszáz év előtt még tán a fejét is vétettem volna...

De Gyurka bölcsebb volt, mint az apja.

- Az kétszáz esztendő előtt volt... Manapság már nincs semmi orvosság a nyelves asszonyok ellen. Hisz magáról tudja, édesapám.

Az öreg adóhivatalnok felháborodva rázta meg a fejét.

- A te édesanyád egy valódi Menczer lány, annak még veszekedni is szabad, de a feleséged hallgasson, mert úrral beszél. Különben majd kigondolok valamit, hogy a pékek elhallgassanak. Adj ide tíz forintot.

Két estén egymás után üldögélt az öreg hivatalnok a "Három rózsá"-ban, és midőn már azt is megállapította, hogy a Menczerek Árpáddal vannak egyenes atyafiságban, este, hazafelé menet, felkiáltott:

- Megtaláltam a kulcsot a pékek büszkeségének várához!

Másnapra már teljesen kivilágosodott fejében az ötlet. Gyurkának el kell vinni a pékek Ilonkáját a helyszínre, a felvidékre, a Menczerek birodalmába. Meg kell mutogatnia a házakat, a lovagvárakat, az erdőket és templomokat. A töméntelen gazdagság láttára elhallgat majd az asszonyka.

Gyurka csak a fejét csóválgatta.

- Nem olyan asszony az én feleségem. Annak jobban imponálna egy viskó, ami az én tulajdonom volna, mint tizenhat város, amelyből már semmi sem az enyém.

Az öreg hümmögött.

- Igaz, igaz. Ilonka túlságosan praktikus. De hát meg kell próbálni azt, amit lehet. Csak utazzatok el. Az ötletek majd maguktól jönnek. Vidd el a pékleányt mindenesetre őseid országába. Ha ez sem töri meg hiú gőgjét, még mindig lehet valami újat kieszelni.

Ilona leányasszony eleinte hallani sem akart az elutazásról.

- Ugyan minek dobjuk ki a pénzt? - vetette ellen. - Nem azért keltem én fel hajnalban, hogy a legényekre felügyeljek, hogy most szamárságra költsem a pénzem!

Az öreg pék azonban váratlanul az utazás mellett foglalt állást.

- Csak menj, leányom - mondta olyan édeskésen, mintha cukorsüteményt gyúrna -, nézd meg a Menczerek gazdagságát, ahonnan az urad az évi jövedelmét élvezi. Menj, és nézz meg mindent az utolsó gombig.

Ilona leányasszony gúnyosan nevetett.

- Helyes. Majd felbecsülöm a vagyon értékét.

S erre szépen útra keltek a Menczerek birodalmába.

...A lovagvárak és erdők, a templomok és falvak, valamint a városokban feltalálható Menczer házak nagyon kevéssé hatották meg Ilonát.

- Többet ér ennél egy vajaskifli otthon az apám boltjában - mondta hideg közönnyel.

És ha Gyurka talán az egész felvidéket, minden folyójával és hegyével, ősei tulajdonának mondta volna, Ilona arra is közömbösen vállat vont volna.

- Ami volt, az nincs. Ne bolondozz, Gyurka. Mutass valami olyant, ami még most is a tiétek.

De Gyurka ilyent a legnagyobb körültekintéssel sem tudott mutatni.

Már visszafelé jártak útjukban, midőn egy napon Eperjesre kerültek. Ilona hideg közömbösséggel és láthatólag unatkozva nézett farkasszemet a megyei székház folyosóján függő Menczerek arcképeivel.

- Jobban gazdálkodhattak volna kendtek! - mondta gúnyosan, és a nagy ernyőjével megbökte egy hajdani főispán rókaprémes mentéjét.

A megyeház nem dőlt össze, az egykori főispán nem ugrott ki a rámák közül, mint Menczer György várta. Semmi sem történt, sőt a vén toronyban nyugodalmasan kondított az óra.

- Ezért fejvesztés járt - mormogta Gyurka. - Még nem is olyan régen a fejedet vették volna, Ilona.

- Menjen panaszra az őseihez, fiam, ha nem tetszik - felelte Ilona. - Elég volt már ezeknek a koldusszegény városoknak a látogatásából, menjünk hazafelé. Szegény apám úgy se bír egymaga rendet tartani a legények között.

- Az itteni Menczer házra sem vagy kíváncsi?

- Nem - felelte Ilona. - Van az apámnak elég szép háza otthon.

- Hát akkor menjünk - mormogta lehangolva Gyurka.

Amint a piacon a fogadó felé ballagtak volna, egy tarka ruhás, divatos kalapú fiatalasszonnyal találkoztak, aki szó nélkül a Gyurkáné nyakába borult, és asszonyszokás szerint csókolózni és sírdogálni kezdett. Kiderült, hogy Ilona egyik régi, legjobb barátnője, aki egy Vaczulik nevű katonatiszthez ment férjhez, éppen ebben a városban lakik az urával.

- Aztán hol laktok? - kérdezte Ilona.

- Itt a sarkon, a Menczer házban - felelte Vaczulikné. - Könnyen oda találsz, minden gyerek megmutatja a Menczer házat.

Először történt, hogy Ilona elismerő pillantást vetett az urára.

- Az uram apjáé az a ház - mondta Ilona -, délután meglátogatlak.

Menczer György is időszerűnek tartotta, hogy kihúzza magát, és könnyed kézmozdulatot tett.

- Igen, az eperjesi Menczer ház nagyon nevezetes ház. Egyszer egy király is megszállt benne, azt hiszem, Zsigmond... Ám az igazi nevezetessége Menczer Jakabtól származik. Menczer Jakab tatár fogságba került, és azalatt itthon a felesége dínomdánomozás között töltötte a napjait, ahelyett hogy az ura kiszabadítására sietett volna... Átkozott is lett az az asszony. Még most is hallani néha, Jakab-napján különösen, valami föld alatti zene hangzik a házban. Gyermekkoromban magam is hallottam.

Vaczulikné közbeszólt:

- Pedig ma éppen Jakab napja van. Az uram öccsének ez a neve, s ma nálunk ebédel.

Menczer György komolyan forgatta a mutatóujját.

- Nos, akkor nem is tanácsolom nagyságos asszonyomnak, hogy a ház pincéjébe menjen ma. Valami rettentő az, ami ilyenkor ott történni szokott.

Vaczulikné kényeskedve felelt:

- A pincébe csak a cselédjeim szoktak járni, azok pedig nem félnek semmitől.

- Délután meglátogatlak, Anna - szólt közbe Ilona, és összecsókolódzott barátnőjével.

Gyurka a kávéházban maradt, Ilona pedig a barátnője látogatására sietett, amint az ebédelést a "Sas"-ban befejezték. Megszólított egy gyereket, és az valóban megmutatta neki a Menczer házat. A kapu felett hosszan megnézte az agancsos címert, és magában azt gondolta, hogy Vaczulikéknak talán nem is illendő ebben a házban lakni, amelyen még ott van a Menczer címer.

A két asszony hamarosan túlesett az ilyenkor szokásos megbeszéléseken, de mégis alkonyodni kezdett, mire befejezték a kérdéseket, amelyekkel egymást elhalmozták. Ekkor megszólalt Menczerné:

- És most arra kérlek, kedves Anna, hogy vezess le engem a pincébe, mert az uram még az ebédnél is szörnyen fenyegetett az ottani borzalmakkal. Szeretek a szamárságnak végére járni.

Vaczulikné habozva nézett körül a sötétedő szobában.

- Valami nagyon régi pince az, kedvesem, nincs azon semmi látnivaló. Mi csak a pince elejét használjuk. A cselédek azt mondják, hogy tele van patkánnyal.

- A patkányoktól nem félek. De arra a muzsikára igazán kíváncsi vagyok.

A katonatisztné még habozott egy darabig, aztán neki is megtetszett a kaland. Eperjesen utóvégre ez is kalandszámba megy. Kendőt borított magára, és egy lámpást vett kezébe.

- Vigyük magunkkal az uram szolgáját? - kérdezte félénken.

- Nem. A föld alatti muzsikások akkor tán nem szólalnak meg. Még egy igazi Menczerné előtt sem.

Lementek a pincébe. Nagy, bolthajtásos, beláthatatlan sötétségű helyre érkeztek, amely több részre volt osztva. A ház föld alatti része talán nagyobb volt, mint a föld feletti. Dohos, régi hordók hevertek szerteszéjjel, és meg-megbotlottak egy ászokfában, amikor rémülten megállottak. A falak füsttől kormosak voltak, és a fáklyatartókban egykori szövétnekek maradékai látszottak. Egy darabig hallatszott az utcai szekérzörgés, aztán mély, halotti csendesség vette körül a két asszonyt. A pince pedig még beláthatatlan nagyságúnak látszott, amint tapogatózva, meg-megijedve lépkedtek előre.

Menczerné egyszerre erősen megragadta a barátnője kezét:

- Hallod? - suttogta elfojtottan. - Hallod?

Vaczulikné hideglelősen felelt:

- Hallom.

Bár valójában semmit sem hallott.

De Menczerné hallotta a föld alól, a pince mélységéből jövő hangokat... Előbb csak zűrzavaros, tompa hangok jutottak hozzá a mélységből, aztán mind jobban kialakult a hangzavar. Most már egy síp hangját is megkülönböztethette, majd cimbalompengés vegyült a zsivajba, aztán egy sikoltó asszonyi szózat...

Menczer Györgyné lélegzetvesztetten állott helyén, aztán óriási erőfeszítéssel felemelte a kezében levő lámpát, és a pince mélyébe világított. A lámpás fénye reszkető fénnyel futott végig a barna bolthajtásokon, öreg hordódarabokon és sötét borosfülkéken... És Menczerné az egyik fülkében világosan látta, hogy ott többen ülnek. Három vagy négy különös ruházatú muzsikás ült hordókon. Az egyiknek nagy szakálla volt, és kis cimbalom fölé hajolt. A másiknak olyan fekete haja és bajusza volt, mint egy cigánynak, és sípot fújt, miközben mereven nézett maga elé. A harmadikat... azt nem is igen látta, mert a muzsikások között egy halottfehér női arc tűnt fel, igen nagy, fekete szemű, fekete hajú női arc, amelynek vörös foltok voltak az arcára festve... Ott ültek mozdulatlanul, s körülöttük boroskancsók álltak.

A lámpás kihullott a Menczerné kezéből, és a két asszony sikoltozva futott visszafelé. Megbotlottak, a földre buktak a sötétségben, és jajgatva, mintha az ördögöt látták volna, futottak a régi pincében. Csak nagyon sokára találtak ki a szabadba, és akkor egymás nyakába borultak, és sokáig elkeseredve sírdogáltak.

*

Menczer György talán mai napig se tudná, hogy mi volt okozója annak a változásnak, amely a felesége viselkedésében beállott, ha az apja, az öreg adóhivatalnok nem világosította volna fel:

- Nevetséges. A lovagváraknak megvolt a hatásuk. A legerősebb lélek sem tud ellentállani egy igazi lovagvárnak.

De mi tudjuk, hogy a Jakab-napi muzsikások változtatták meg az Ilona lelkét, és azóta alázatos és hűséges felesége volt az urának.

(1909)

Őszi nap falun

Egy őszi napon meglátogattam nemes barátomat, Sándorit, a falujában. Néhány mérföldnyire volt a Sándori faluja attól a városkától, ahol abban az időben tartózkodtam, de mégse láttuk egymást gyakran. Sándori ugyanis olyan ember volt, aki sok tekintetben különbözött a normális emberektől: szerette a magányt, kereste az egyedülvaló csöndességet, és a vadászaton kívül semmi egyébért nem hagyta el falusi házát, amely még csak kényelmesnek sem volt nevezhető. Sándori szerint mégis ez a ház volt a legderekabb minden házak között, mert magánosan állott egy nagy puszta kert közepén, és az ablakán legföllebb a holdvilág kandikálhatott be.

Mondom, őszi nap volt, és nemes barátomat éppen vadászatra készen találtam magános háza előtt. A vállán rozsdás, kétcsövű fegyver, melyből emberemlékezet óta nem lőttek, a vizslába ojtott kuvasz, amely körülötte ugrándozott, legföljebb a vad elriasztására lehetett alkalmatos.

- Nagyon szeretném az őszt, ha nem volna olyan sajátságosan csöndes - mondta öreg barátom. - A végtelen csöndességben házamba hallom a falusiak szuszogását, mozgolódását. E zajgás elől menekülök ki a szabadba.

Bármiként figyeltem is, a kopár kert mögött elterülő falucska "zajgásából" én mit se hallottam. Valahol nagyon messzire kelepelt a folyón egy malom, de ezt csak inkább sejteni lehetett, mint hallani...

- Tarts velem - folytatta barátom. - Az őszt megnézhetjük odakünn a hervadt réteken. És ami a legfőbb, emberrel nemigen találkozhatunk, a gazdasági munkának már vége.

Megindultunk a kopár kertből, és félkörben kerültük meg a falut. Egy dűlőúton kapaszkodtunk föl a folyó töltésére, ahonnan Sándori visszanézett a síkon fehérlő falusi házakra.

- Szörnyűség, mennyit beszélnek ebben a faluban. Egész nap jár az emberek szája. Az ördög tudja, miről fecsegnek mindig. A hangjuk, a nyugtalan "zajgásuk" bánt...

Véleményem szerint ebben nem volt egészen igaza barátomnak, mert a falusi emberek általában hallgatagok, ez a falucska pedig még csöndesebb volt: Amerikába költözött belőle minden valamirevaló ember. De öreg barátom csak tovább erősítette állítását, hogy igenis a faluban mindig beszélnek, és ő ezért nem tud házában sem megmaradni. Jókedvű elevenséggel magyarázta, hogy mennyire gyűlöli azokat az embereket, akik folyton beszélnek, mert még a szél is elhallgat néha, ha megunja az örökös dudálást, de az emberek soha. Általában nemes barátom szerint a beszéd egy egészen fölösleges valami volt, amelyet ki kellene küszöbölni az emberi életből.

És míg így szóval tartott, a folyóparti töltésen vígan haladtunk tova. A kuvasz a mezőkön szaladgált, és néha hangos ugatással jelentette, hogy talált valami szimatot. De Sándori rá sem ügyelt.

Körülbelül negyed mérföldnyire voltunk már a falutól (a falusiak folytonos beszéde még itt is állandó "mozgalomban tartotta" az aranysugáros őszi délután levegőjét), midőn egyszerre lódobogás hangzott föl mögöttünk. Hátrafordultam: almásszürke lovon egy keménykalapos lovasnő ügetett mögöttünk. S amint bennünket megpillantott, láthatólag gyorsabb tempóra nógatta paripáját.

Sándori elvörösödve mondá:

- Kérlek, ne nézz hátra... Az én kedvemért... Sohasem szabadulunk meg tőle.

És néhány lépéssel a töltés szélére lépett, és igen nagy figyelemmel kezdett valamit nézni a folyón, hátat fordítva az országútnak. Még a kezét is a szeme elé emelte, és a világért sem fordult volna meg. Pedig a lovasnő már közvetlen mögöttünk trappolt, és hangosan kiáltotta:

- Szervusz, kapitány!

(Sándori hajdanán ezt a rangot viselte a hadseregben.)

Nem volt feltűnően szép nő a lovagló, de csúnya sem. Fiatal sem, de öreg sem. Elhagyott falukban látni néha olyan derék, megtermett úrihölgyeket, akikről az ember az első pillanatban nem tudja megállapítani, hogy hajadonok-e vagy férjezettek. A gazdálkodással járó teendők, a falusi élet egyszerűsége és a sok munka, sok pihenés (amely szinte kétfelé osztja az esztendőt) még a lenge Grétékből is helyre teremtéseket nevel. A sápkóros lányokból gömbölyű menyecskék lesznek, és a zárdában nevelt kisasszonyok, hazakerülve a falujukba, néhány hónap leteltével saját kezűleg fenyítik meg a goromba béreslegényt.

A lovasnő szinte típusa volt a gazdálkodónőnek. A hatalmas, csontos szürkén olyan nyugodtan ült, mint egy huszár, alig fogta a szárat, de a vastag lovaglóvessző a kutyabőr kesztyűbe bújtatott kézben bátran fegyvernek is beillett volna. Rövidke csizmájára csillagos lovassági sarkantyú volt verve, és rövid, zsemlyeszínű bőrkabátjából egy pisztoly agya duzzadt kifelé. Fehér fátyol volt a kalapjára kötve, és nagy, barna szeme olyan pillantással mért végig engem, aki az útból félreálltam, mint amilyen pillantással a földesurak a jószágot szokták megbírálni a vásárokon.

- Szervusz, kapitány! - ismételte foghegyről vetve a szót.

Nemes barátom megfordult, és elvörösödve emelte meg kis vadászkalapját.

- Régen láttalak, kapitány!... A céllövő puskád még nálam van. No, majd hazaküldöm...

S feleletet sem várva, vékonyán nyomta paripáját, amely galoppba ugorva, csakhamar eltűnt lovasnőjével az út kanyarulatánál.

Sándori még pulykavörös volt, és mint általában mindig, most is dühös gúnnyal kezdte:

- Szeretem ezeket a "fölvilágosodott", modern hölgyecskéket! Valóban nagyon szeretem őket, amikor feminizmussal, szocializmussal, nihilizmussal traktálják az embert, ahelyett hogy valami jóféle vacsorát főznének a konyhájukon. Az én kedves korszakomban - ahova egyszerre vissza szeretném tenni az egész világot -, a középkorban sokkal jámborabb istentagadó eretnekeket égettek el, mint ezek a modern hölgyecskék. Nem hisznek ezek se az Istenben, se a vallásban. Hej, ha én egyszer úgy kedvemre megmondhatnám nekik a véleményemet! De, mondom, nem szeretem a sok beszédet.

Kérdőleg néztem Sándorira, aki fejcsóválva függesztette a tekintetét abba az irányba, amerre az amazon elvágtatott, majd mélységes meggyőződéssel fölkiáltott:

- A derék misszionáriusokat nem az emberevő vadak közé kellene küldeni, hanem ide, Európába, a "modern" hölgyek közé, mert itt nagyobb szükség volna a térítés munkájára.

Így szólt és elhallgatott, és én nem kérdeztem semmit, mert tudtam, hogy nemes barátom nem szereti a sok beszédet. Midőn néhány másodpercig hallgatagon ballagtunk az őszi délutánban, hol a távoli erdők és rétek mintegy vászonra festve látszottak lenni, Sándori lecsillapodott, és így szólalt meg:

- Különben a Rácsky kisasszony nem is olyan rossz, mint talán hinnéd, csak a nevelése volt elhibázva. Rácsky, aki hajdanában itt, a szomszéd faluban lakott, semmi egyéb nem volt, mint egy becsületes, vén katona. Egy derék, öreg katona, amilyenek a Napóleon gránátosai lehettek, akik az oroszországi mars után is rajongtak császárjukért. Ilyen volt Rácsky őrnagy, egykori barátom, aki hétszámra nem szólt, mert már nyugalomban volt, és szolgálati teendője nem lévén, nem tartotta érdemesnek a beszédet a civil életben. Mondom, egy öreg katona, és semmi más. A világért sem okolom őt Kláráért. Furcsa is volna, ha egy Kolowrath-dragonyosbeli törzstiszttől a penzióban azt követelnék, hogy értsen a leányneveléshez! Mindössze lovagolni, vívni, célba lőni, úszni és birkózni tanította meg Klárát, a többi az jött magától. Azaz, a könyvekből jött a többi. Azok az átkozott könyvek! Mindig mondtam Rácskynak, amikor a hosszú téli estéken hallgatva üldögéltünk házában vagy az én kunyhócskámban: "égesd el a könyveket, bajtárs, a könyveket égesd el, mert Klára éjjel-nappal azokat bújja!" De Rácsky nem hallgatott rám, és szentimentálisan védte fiatal húgát: "Ugyan kérlek, még ezt a kis szórakozást is elvegyem tőle! Hiszen ha legalább táncolni tanítottam volna meg, majd minden másképpen volna. De a porosz golyó miatt nem tudok táncolni, és így Klára sem tud. Ez a legnagyobb szerencsétlenség."

Sokszor üldögéltünk így elgondolkozva a hosszú estéken, és az őrnagy sem szólt, én sem. Míg végre, hosszas megbeszélések után, elhatároztuk, hogy a táncra majd én fogom megtanítani Klárát. Valamikor ugyanis a főhercegasszonnyal én táncoltam a bálon az udvarnál, és Rácsky valóban rossz néven vehette volna tőlem, ha kishúgát, akit kora árvasága óta nevelt, nem tanítom meg a szükséges táncra. Sokáig nem beszéltünk ezután megint, és én otthon, titokban néhány próbát tettem. Rácsky tudott fuvolázni, és titokban megtanult néhány valcert a fuvolán. Minden készen volt már a táncleckék elkezdéséhez, csupán Klárával kellett még megbeszélni a dolgot.

Miután mindketten kevés szavú emberek voltunk, ez a megbeszélés sokáig húzódott. Végre egyszer, karácsonykor, mégiscsak előállottunk tervünkkel. Félig én mondtam el az ügyet, félig az őrnagy.

S mi történt akkor?

Klára elnevette magát, és nevetett sokáig. Végül kijelentette, hogy vénleány korában nem tanul már táncot, mert az a bakfisoknak való!

Elámultunk erre, és még az őrnagy sem tudott sokáig megszólalni, pedig ő valamelyest jobban értett a locsogáshoz, tereferéhez, mint én.

Az őrnagy aztán nemsokára meg is halt. Nem éppen ezért. De magamban néha úgy gondolom, hogy ha a táncleckéket idejében elkezdjük, az őrnagy okvetlen bevárja a tanítás befejezését. Rácsky kisasszony egyedül maradt, és azóta még rosszabb lett az állapot. Öreg koromban kell hébe-korba újságokat, könyveket elővennem, hogy megérthessem a Klára beszélgetéseit a feminizmusról, nihilizmusról, meg mit tudom én, még mi mindenről. Pajtás, jegyezd meg, hogy a középkorban a nők nem tudtak olvasni, és azért volt jó a középkor...

...Ekkor szünetet tartott nemes barátom, és újra hallgatagon kullogtunk az őszi tájon, amely hasonlított egy mesebeli tájhoz, ahonnan a mesék alakjai kipusztultak.

A folyóparti töltés kanyarodott a távolban, és a füzesek, törpe fák alatt ismét föltűnt az amazon alakja. Sándori láthatólag összerezzent, és halkan fölkiáltott:

- Most jön vissza a Máriától, és már megkapta a levelet. Talán már el is olvasta...

A lovasnő csöndesen ügetett a töltés tetején, de egyszerre - tán mert bennünket észrevett - vakmerő ugratással leszállott a töltésről, hogy nemes barátom ijedten fölkiáltott. Aztán a lovasnő nekivágott a néma mezőknek, és elnyargalt.

Sándori elszontyolodva mormogta:

- Most igazán nem tudom, mi lesz. Haragszik-e, vagy nem? Mert itt igen nagy baj van, pajtás, olyan nagy baj, hogy kénytelen vagyok magamon könnyíteni, és beszélni róla. Pedig a beszéd a halálom.

Tudnod kell, hogy van itt a füzesben egy csodatévő Mária-kép, amely már nagyon sokban megsegítette a környék lakosságát. Főként a lányokat, amint természetes. A Boldogságos a leányok patrónusa, de Rácsky Klára eddig sohasem kereste föl a füzesbeli képet. Nemrégen azonban észrevettem - az ember nem vak -, hogy sokat lovagol a füzes körül. No, gondoltam, nyomára járok ennek a dolognak.

Szokásban van, hogy kis cédulákra írják föl a leányok, asszonyok kívánságaikat, amelyeket az öreg fűzfa üregébe dobnak, amelyen a Boldogságos képe van. Aki nem tud írni, fölkeresi Sivót, a töltés őrét. Az megtanulta az írást a katonaságnál.

Sok a kívánság, tehát cédulára kell írni, mert a Boldogságos még elfelejtené.

Megyek hát a múltkor, és nézelődöm, hogy mit is keres Rácsky kisasszony a füzesben. A Mária-kép körül őgyelegve, egyszer csak észreveszek egy finom borítékba zárt levelet, amely a cédulák összegyűjtésére szánt üregből kandikál elő. Kihúzom és elolvasom, bár nem nekem volt címezve, hanem a Boldogságosnak, a mennyországban. De hát én az írásról megismertem, hogy kitől származik a levél... Tehát elolvastam. Bizonyos R. C. írja benne, hogy gondoljon rá a Boldogságos nagy elhagyatottságában. Bár tudja, hogy az ő ideje már elmúlt, és vele már a Boldogságos nem tehet csodát, de annyit kieszközölhetne, hogy S. kapitány a nyugállományban barátságosabb és udvariasabb legyen a jövőben, mint eddig volt.

Pajtás, kiókumláltam, hogy S. (kapitány a nyugállományban) csupán én lehetek, mert más kapitány messze földön sincs. Szokásom szerint hallgattam és gondolkoztam. Gondolkoztam sokáig, és figyeltem Rácsky kisasszonyt, aki naponkint ellovagolt a füzesbe. És mondom, gondolkoztam. Tegnapig gondolkoztam. Tegnap aztán a következő levelet rejtettem el a csodatévő kép mögött egy nagy borítékban, amelyen a negyedik ezred bélyegzője volt, s egy szolgálati ügyből kifolyólag került hozzám:

"S. ny. kptny udvarias és barátságos lesz eztán, ha t. Címed táncolni megtanulni hajlandó tőle."

Csupán ennyit írtam... Nem tudom, hogy eltaláltam-e a stílust, nem tudom, hogy nem vétettem-e a Boldogságos ellen, midőn nevében levelet hamisítottam, semmit sem tudok, pajtás, de ezt a pár sort meg kellett írni, mint valami költőnek, akit egy vers kínoz.

Most már tudsz mindent. Most már tudod, hogy attól függ minden, hogy hajlandó-e tőlem a Rácsky kisasszony táncolni megtanulni. Most már várni kell a fejleményeket.

...Ezt elmondván, nemes barátom nagyon elpirosodott, és ismét sok figyelemmel meresztette szemét a folyóra, bár azon a szokásos habfodrozódáson kívül egyéb látnivaló nem volt.

*

Néhány hónap múlva aztán azon a környéken vitt keresztül az utam, midőn is hallottam, hogy a Rácsky kisasszony hajlandó volt táncolni megtanulni. És ma már boldog pár S. (kapitány a nyugállományban) és R. C.

(1909)

Az utolsó magyar író

1

Néhány esztendő előtt egy nyáron elhatároztam, hogy nem távozom el messzire a fővárostól, és valahol a közelben keresek alkalmatos nyári lakást. Hosszas megfontolás után abban állapodtam meg, hogy Budára költözöm a nyári hónapokra, mert hiszen akkor legközelebb leszek Pesthez. Képzeletemben feltünedeztek a zegzugos, régi utcácskák, amelyek levendulaszagúak, a harmonikaszótól hangos kiskocsmák és a holdsugaras nyári éjjelek, amelyek ifjúkoromban szívdobogással és nyári színésznővel voltak összefüggésben. Vajon Bazsalikum Jolánka énekel-e még a Rip van Winklében a színkörben, és a Kapás-csárdában a szép halászné főzi-e a halat? Aztán azok a régi házak a Tabánban, amelyeknek zsenillia függönyös ablakai mögött a varrógép pörgött, de néha meglebbent a függöny, és a varrógép akkor elhallgatott: a függöny szegletében szemérmesen tűnt fel egy-egy kék vagy barna szempár... Amelyre másnap, harmadnap vagy talán még későbben is vissza-visszagondoltam.

Mindezeket egybevetve, egy korai nyári napon Budára indultam, hogy az alkalmas nyári lakást megkeressem. A villamos vasúton, amely csilingelve száguld végig azokon az utcákon, amelyeknek házai még Kara Musztafa vitézeit látták, a véletlen egy barátommal hozott össze, aki esztendők óta eltűnt a szemhatárról. Mindjárt a találkozás első perceiben kiderült, hogy a rejtélyes eltűnés annak tulajdonítható, hogy barátom budai lakosnak csapott fel.

- S így messzebb lakom tőletek, mintha Kamcsatkában laknék - fűzte hozzá barátom, és szívesen vállalkozott arra, hogy a lakáskeresés gondját megosztja velem.

A délutánt így szerencsésen eltöltöttük. Mindenki keresett már életében lakást. És ez tökéletesen egyformán folyik le Budán is meg máshol is. Azt szerettem volna, hogy kertre, mégpedig régi, rendezetlen kertre nyíljon az ablakom, és az ablak alatt néhány ecetfa fűszerezze a levegőt. Azonkívül a ház, amelyben lakom, kívülről régi legyen, mintha Mátyás király lustáinak építették volna még, de belülről kényelmes és modern legyen.

Estére, elfáradva a hiábavaló keresésbe, egy kiskocsmában telepedtünk meg, ahol a falon nagy örömömre viszontláttam "A vadász temetésé"-t és a szarvascsapatot, mely uzsonnázó vadásztársaságot riaszt széjjel. Még egy régi kép függött a falon, amely kép üveg alatt volt, és homályos, fakó volt a régiségtől. Valamely különös öltözetű férfialakot ábrázolt a kép, amint az első pillanatra kivehettem: bő, vállra dobott köpönyegben, árvalányhajas kalappal kezében merengett ott egy férfikép, amelynek egykori eredetije bízvást lehetett a kocsmáros öregapja vagy akár a római pápa. A sarokban egy öreg óra tiktakozott, amelynek lapjára egy kastély volt valamikor festve. A kastély ablaka minden negyedórában kinyílott még mostan is, de hajh, az ablakon nem hajolt ki az a szép leány, aki valamikor bizonnyal kihajolt rajta. A bort ónkorsóban tette elénk egy szomorú képű kocsmáros, és az udvaron csúf német dialektusban pörölt egymással két asszonyszemély. Hogy semmit el ne felejtsek, az ajtó felett még egy sötét kalitka húzódott meg, amelyben egykor, réges-régen feketerigó lakott, és az öreg, kopott macska, amely egy pillanatra a szobába somfordált - mintha csak a vendégekre lett volna kíváncsi, akár a mesében -, csupán megszokásból vetett egy ványadt tekintetet az üres madárházra.

A vasrostélyos ablak mögött bealkonyodott a világ, és lenn a völgyben - mert ez hegyen történt - a lámpagyújtó emberek égő botjukkal úgy járták keresztül-kasul a besötétedett utcákat, mint megannyi szentjánosbogarak. Az ajtó is felnyílott, és valaki a söntésbe belépve, azt kérdezte hangos szóval a kocsmárostól:

- No, hogy van, Grossinger öcsém? - aztán egy furcsa ember nyomakodott a szobába.

Azaz hogy csak az első pillantásra volt furcsa a vendég. Kalapja volt és köpenyege, aztán szakálla is volt, mégpedig deres. Az orra és az arca piros volt, míg a szeme élénk kíváncsisággal járt körül. A kezében egy nagy csomó mezei virágot tartott, és a lábán poros szandál volt... Szinte friss levegő áramlott belépésével a szobába, budai hegyek, a messzi völgyek levegője, ahol a vendég bizonyára egész délután tartózkodott, és mégis, mégis - az emberben olykor erősebb a képzelődés a látásnál - mintha egy nagyon régi, furcsa - más - világba való ember lépett volna az öreges férfiúval közibénk ezen az alkonyaton, csaknem ötezer kilométernyire Budapesttől, a klubtól, a villanyfényes kávéházaktól, a hegyoldali kiskocsmában. A posztósapka, amely a feje búbján állott, a nyakába akasztott ócska, barna köpönyeg, szövött inge és kurta kis pipája hasonlatossá tette őt ahhoz a figurához, amilyennek gyerekkorunkban a garabonciás diákot képzeltük. Leereszkedő modorban intett a barátomnak:

- No, jó estét, öcsém!

Aztán letelepedett a sarokba az öreg óra alá, ahonnan sohasem hajol ki többé a hercegkisasszony.

II

A barátom megtaszított a könyökével, és a fülembe súgta:

- Ez az utolsó magyar író!

Az öregúr a sarokban észrevette az érdeklődést, amelyet jelenléte okozott, és nem haragudott meg érte. Sőt szemmel láthatóan jólesett neki, mert csakhamar beszélgetni kezdett. Megfontoltan, majd hevesen, olykor-olykor gúnyosan beszélt, a beszédben csak a köhögés akasztotta meg néha:

- Hát igen, én a hegyek közé járok, ahol nem látok embereket. Ott érzem jól magam. Ez nálunk családi tulajdonság. A nagybátyám, nemes Katona János kukoricacsősznek állott be Besnyőn, és azóta boldog ember, semmi baja nincs többé, pedig odáig ugyancsak volt része a szenvedésben. Hát úgy vagyok vele én is. Csak embert nem szeretek látni. Ha nem volnék már öreg hozzá, elmennék barátnak. De így csak a hegyeket járom, s hegyek között vannak tanyáim, amelyeken senki sem háborgat. Mintha az enyém volna a tanyák földje, oly nyugodtan érzem magamat. Pedig csak egy-egy heverőhely a tanyám valami nagy fa alatt, vagy egy nagy kő a hegytetőn. A "Merengő" csupán egy nyomorult kis bokor a János-hegyen. A "Lelkicsatavesztő" egy mély árok a Naphegy alatt. A "Virrasztás" egy öreg szilfa. Mégis úgy érzem, mintha uradalmaim volnának. Akármelyik tanyámra megyek, mindenütt megtalálom önmagamat, a gondolataimat és a zsebemben egy darab papirost és ceruzát, amellyel jegyzeteket készíthetek. Tíz emberéletre való jegyzetem van. Rövid szavak, jelek, mondások. Mindegyik egy egész történet vagy egy élet. Nekem már nincs időm, hogy a jegyzeteimet feldolgozhassam. De hát ez nem is fontos. Az a fontos, hogy én megelégedett legyek. Én nem tudom, hogy ki vagyok, ki voltam... Sőt talán leszek is valami, ha már nem leszek, és a világ visszatér a régi kerékvágásba.

Az öregembert csak fojtó köhögése akadályozta meg beszéde folytatásában. A szünetet felhasználta barátom, és előadta, hogy mi célból járunk Budán, és hogy én is valami íróféle ember vagyok. De az öreg csak tovább köhögött.

- Pedig urambátyám - fűzte tovább barátom - tudna segíteni ezen a lakásdolgon...

Az öreg csak a kezét rázta, és köhögött.

- Tudomásom szerint van kiadó lakás a házában - folytatta barátom.

Az öreg csúfolódva nevetett.

- Mindegyik lakásom kiadó. Kinek tilthassam én meg, hogy akár a "Merengő"-t, akár a "Virrasztás"-t elfoglalja? Tessék, szabad valamennyi. Énvelem csak az történhetik, hogy új tanyákat keresek. Még sok tanya akad a hegyek között. No meg aztán pompásabb nyári lakás igazán nem képzelhető, mint teszem azt a "Merengő"! Csak háttal kell ülni Pestnek, amelynek kéményei, sajnos, odáig is látszanak, és megvan a legszebb nyári lakás. Példát kell venni rólam. Nekem elég ez a köpenyeg. Leterítem, ráfekszem, és én vagyok a Krőzus vagy az indiai alkirály vagy a dalai láma... Most még csak egy kis dohány kell a pipámba, és nem cserélek senkivel. Pedig voltam én is divatos író, a nevemet a Kárpátoktól az Adriáig emlegették, Kulifay kiadta az arcképemet, és a "Hölgykoszorú" olvasói harmadsorban nekem ítélték a pálmát... De akkor még más világ volt, mert mások voltak az írók. Mi még hárman laktunk egy szobácskában a régi Csalogány utcában, és egy köpenyegünk volt. Ha két forintot kaptunk egy úgynevezett tárcaelbeszélésért, amelyet nem lehet egy napon sem említeni a mai nyúlfarknyi, hebehurgya és értelmetlen tárcákkal, akkor áldottuk a jó sorsunkat. Túrót vacsoráztunk, urak, túrót. De az elbeszélések, amelyeket írtunk, nem kerültek a sajtoshoz, mert azokat az egész ország olvasta. Mert volt is bennük mit olvasni. Az öreg Rózsa mindig csak azt mondta: Csak sok szerelmet, fiaim, minél több szerelmet a novellákba, mert nem lopom a pénzt! - Más világ volt, mások voltak az írók. Az írók mind szegények voltak, s ezért tudtak, szerettek írni. Mert, hiába, akár hiszik, akár nem, sok igazság van az öreg Frankenberg mondásában: Az írónak átok, veszedelem a pénz, mert akkor elsősorban nem dolgozik, másodszor korhelykedik, ami ártalmas az egészségének...

A régi szerkesztők nagyon jól tudták, hogyan kell az írókkal bánni. Az én "Búzavirágom"-ért tíz forintot fizettek. Hej, nem cseréltem volna egy főispánnal... Hát csak gyerünk a hegyek közé, öcsémuraim, ott van az igazi nyári lakásnak való hely. Meg aztán, nem is tudom, hogy mire való az a nyári lakás?... Nekem néha télen sem volt. De persze, most más világ van. A magyar írók már kihaltak. Én vagyok talán az utolsó.

A köhögési roham megakasztotta az öreget, hogy szavait folytassa. Heveskedve rázta a fejét, mintha a köhögésére haragudott volna. Végül gúnyos kacagásban tört ki.

- A mai írók, mai könyvek, mai újságok! Csak egy halomba velük és a máglyára. A virágoskertbe még azt sem volna szabad leírni, hogy ma a novellahős csókolódzott. De ezt maradi fölfogásnak tartom én is... Hát mit is keres a tekintetes úr Budán? Nyári lakást? Legyen szerencsém holnap. Majd meglátjuk, hogy mit tehetünk az érdekében. De most ne beszéljünk róla. Ne zavarjuk össze az irodalmat hétköznapi dolgokkal. Különösen ezen a helyen nem, ahol folyton a képmásomat látom magam előtt, és a szívem elszomorodik.

A kezével a férfiarcképre mutatott, az árvalányhajas kalapúra, a köpönyegesre, és őszinte meghatottság tükröződött az arcán. De nyomban felvette előbbi csipkedő modorát.

- Az írók akkor tudták, hogy másfajta emberek, mint a többiek. Már a ruházkodásban is különböztek a többiektől. Akkor nem szégyellték sem a cifraszűrt, sem a rongyos csizmát. Más világ volt. Igyunk, uraim, Isten éltesse Virághegyit!

A poharával a homályos, megsárgult kép felé intett, és a szomorú képű kocsmáros új korsót helyezett az öreg elébe.

Midőn barátommal hazafelé ballagtunk, kiderült, hogy Virághegyit voltaképpen Böczey Andrásnak hívják, és tisztelt, vagyonos polgár a budai részekben. Csak meg kell vele ismerkedni közelebbről, nem olyan vadember, mint amilyennek látszik.

III

Az öreg Böczey András egy régimódi úriházban lakott Budán, amely abban különbözött a körülötte levő házaktól, hogy címer volt a kapubejárata fölött, amely három levágott török főt ábrázolt. A kapun belül aztán igazi vidéki kúria udvara tárult fel a belépő előtt. Az udvaron színes virágoskert, amelyet éppen akkor öntözgetett egy sugár, karcsú leányka, akin úgy festett a fehér pettyes, kék házi ruhácska, mint a régi "Családi Lapok" képein. A kis öntözőkannából szinte tündökölve repültek a vízcseppek a fuksziákra, violákra, petúniákra. A bolthajtásos ambituson a vadszőlő kúszott felfelé, míg a lépcsőn két agár ásítozott a napfényben.

A tegnapi garabonciás helyett is mást találtam. Egy piros házisapkás, mosolygós képű urambátyám sietett elém az ambituson, ahol zsálya- és levendulaszag érzett. Bő, törökös házikabátja, vastag borostyán szopókás csibukja és az öve mellé tűzött újság megint csak a régi "Családi Lapok"-at juttatta az eszembe, ahol csupa ilyen kosztümös urak jártak a képeken.

- Szervusz humillimusz - kezdte az öregúr, és mind a két kezét nyújtotta. - Gondolkoztam a dolgon, és azt hiszem, semmi akadálya sem lesz annak, hogy a kerti házat elfoglalja. Kényelmes, száraz és hűvös hely. Előtte a kívánt ecetfák. Harmadéve egy számtanácsos lakott benne, tavaly nemkülönben egy számtanácsos. És meg voltak elégedve. Ott kényelmesen dolgozhat is - tette hozzá halkított hangon.

Amint beljebb mentünk a házba, mindenütt az a mosolygós rend, ódon tisztaság és vidám derű, amely a régi magyar úriházakat oly barátságossá tette lakónak, vendégnek egyformán. Kényelmes karosszékek, széles talpú asztalok és óriási kályhák mindenütt. A pohárszékből, amely akkora volt, mint egy parasztház, pókhálós palack került elő, és urambátyám jókedvűen biztatott:

- Tessék, kedves öcsém. Régi regula: leves előtt hatvan cseppet, mert remélem, hogy nálunk ebédel: szóltam is előre a feleségemnek; csak egy kis baj van... Hm, egy kis baj, no de igyunk előbb.

Amíg a poharakat összekoccintottuk, szoknyasuhogás hallatszott, és már előttünk is állott egy mosolygós képű, szelíd magyar úriasszonyság, akinek hátrasimított haján aranyhímes főkötő volt.

- Hozta Isten - szólt messziről.

Az öreg zavarodottan kiáltott fel:

- Tehát, Róza, itt van a számtanácsos úr, aki a nyári lakást akarja kivenni. A számtanácsos úr hallotta a többi számtanácsos uraktól...

- Igen, a számtanácsos urak szeretnek a kerti házban lakni - mondta mosolygósan, szívesen az asszonyság. - Reméljük, ön is meg lesz elégedve. Ma pedig itt marad ebédre, hogy megismerkedjünk egymással: milyen ételeket szeret, és hogyan elkészítve?... A számtanácsos urak eddig nem panaszkodtak a konyhámra.

Ezen szavak alatt az öreg tekintetes úr mellém férkőzött, és hatalmasan nyomogatta a lábamat. Ezért jobbnak láttam mit sem felelni. Amint pedig az asszonyság a szobából kilépett, az öregúr megrázta a kezem:

- Derekasan viselte magát, öcsém. Így szeretem. A hidegvér a legfontosabb. S ön nem árulta el magát. Mert ha ön nem vigyáz, s csak egy pillantással is elárulja, hogy nem számtanácsos, hanem író, a mi ismeretségünknek hamarosan vége lett volna. Arról pedig, hogy a kerti lakban otthont talált volna, álmodnia sem lett volna szabad.

Meglepetve néztem az öregúrra, aki titokzatosan bólingatott a fejével, és csalafinta módon pislogott közben, mint aki valami nagyon nagy titkot rejteget. Rágyújtott a csibukra, és míg a fidibuszt meghurcolta a csibukon a szobában, és nagyokat pöffentve biztatta szelelésre a dohányt, folyton rám kacsingatott, és mind titokzatosabban mosolygott. Végre megállott előttem, és a csibuk piros bojtját a szár másik oldalára vetette.

- Kedves öcsém, tudja meg, hogy én nem vagyok Virághegyi, hanem nemes Böczey de Böczey András földbirtokos. Az a Virághegyi, az a bizonyos író meghalt körülbelül harminc esztendő előtt, amikor én az én kedves jó feleségemmel összekerültem. Az én boldogságom csak azon feltétel mellett jött hozzám, ha lemondok a vagabundus, bohém életről. Nagyon szerettem az én drágámat, és megígértem mindent. Egy darabig legény is voltam a talpamon, de aztán megtántorodtam. Az ember esendő és gyenge. Találkoztam régi cimborákkal, régi vagabundusokkal, és én vissza-visszatértem a Csalogány utcába túrót enni, és a Balázs Sándor köpenyegét hordani. Szegény feleségem csaknem agyonsírta magát utánam, csak az beletelt napokba, amíg megtalálta a búvóhelyemet. Hát aztán amíg igazán haza mertem jönni!

Bizony sok tragédiát okozott az én átkos szenvedélyem. Minduntalan el-elszöktem hazulról, és toprongyosan kerültem haza. Tudom én azt jól, hogy nem mindig az ország legelső írói voltak azok, akikkel együtt laktam pincékben és padlásokon. A legtöbbet nemigen lehetett volna emberi társaságba vinni, már csak fogyatékos ruházatuknál fogva sem. Mindig azt hittem, hogy a föld alá süllyedek szégyenletemben, mikor szegény jó feleségem kiásott egy-egy bohémlakásból, ahol összerakott székeken aludtam. De, isten bizony, szép világ volt, jó gyerekek voltak, boldog emberek voltunk.

A legtöbb régi pajtásom nem tudta, hogy én ki és mi vagyok Budán. Kétéletű ember voltam. De hát hogyan is hívhattam volna ide, szegényeket?

De meg az asszony se nagyon akarta. Féltett tőlük, mint a tűztől. Pestre nem is engedett át egyedül, és a padlásra hordatta, meg a tűzbe hányta régi irkafirkáimat. Mindet.

Böczey urambátyám elhallgatott, és meghatottan rázogatta a csibukbojtot.

- Tudja Isten, talán nem volt egészen igaza!... Vagy igaza volt? Hisz legutóbb is - vagy öt esztendeje - beszabadultam Pestre egy régi pajtásom temetésére. Hát bizony csak két nap múlva kerültem haza. Odaveszett aranyóra, aranylánc. Minek az a bohémembernek?

- Minek? - mondtam és nevettem.

Urambátyám is nevetett.

- Habár nem rossz dolog az az aranyóra úgy idehaza. Most már magam is belátom, és csak a budai hegyek közé járok bohémkedni. Ha pedig néha-néha egy-egy íróval sikerül ismeretségbe jönnöm, számtanácsosi alakban csempészem be őket a kerti házba. Legalább van kivel beszélgetni... Tehát, kedves számtanácsos úr - kiáltott fel emelt hangon Böczey úr -, a fizetségben megállapodtunk. Azt hiszem, a leves az asztalon van.

- Igen - szólalt meg mosolygósan Böczeyné, az ajtón bedugva arany főkötős fejét.

(1909)

Szónya

Egy vidéki színielőadás után, ahol az "Ördög" című darab főszereplője macskanadrágban és tollas vadászkalapban dúlta fel a női szíveket, vacsorázni a "Béká"-ba mentünk búskomor falusi barátommal, és a petróleumszagú étteremben hallgatagon üldögéltünk. Barátom azok közül az emberek közül való volt, aki mindent megfordítva csinált eddig életében. Kövérnek, egészségesnek és jókedvűnek kellett volna lennie, mert ilyen volt apja, nagyapja; sőt szerelem dolgában sem kellett volna neki továbbmenni valamelyik kedves és takaros falusi kisasszonyka szerelménél, mert azt bízvást megtalálhatta volna. Barátom azonban sovány volt, sokszor beszélt az idegeiről, és Sarah Bernhardtba volt szerelmes. Kedvenc szokása volt "elátkozott embernek" nevezni magát, máskor "szegény vándorló" volt, de szemhunyorítás nélkül mondta ki azt is, hogy a legszebb dolog az életben a halál. Ugyanezért egy fokkal szomorúbb lett még a szokottnál is, midőn a színésztársaság tagjai a szobába léptek, és olyan élénken kezdtek egymással társalogni, mintha nagyon hosszú idő elmúltával találkoznának, és ezerféle kérdezni- és elbeszélnivalójuk volna. Mindnyájan ismerjük a vándorszínészeket, újat bajos róluk mondani. Elégedjünk meg tehát ennyivel: élénken társalogtak, mintha a színpadon lettek volna, és a gulyásokat és pörkölteket úgy játszották el, mintha utasításuk lett volna erre nézve. Majd eljátszottak egynéhány pohár savanyú bort, és már éppen ahhoz készülődtek, hogy eljátsszák magukat a "Béká"-ból, midőn új vendég lépett az étterembe, és búskomor barátom köhintett mellettem:

- Még egy felvonás lesz ma - mormogta, és érdeklődése jeléül hátat fordított a belépőnek, s mind az ideig, amíg az kezével vállát nem érintette, úgy tett, mintha nem látná.

- Szervusz, Lő Bargyi, szervusz, Lő Bargyi, szervusz Lőbargyi - ismételgette ekkor, és mereven rám nézett, hogy jól megértsem szavait.

Az újonnan érkezett elég érdekes fiatalember volt. Fekete szakálla olyanformán volt lenyírva, ahogyan Magyarországon csak a borkereskedelmi utazók viselik, de külföldön talán így járnak a márkik. Hunyorgó, kis szeme boldogan ragyogott, amikor a "Lőbargyit" hadarta, és hosszú haját oldalt választotta, mint a pesti kávéházak bohémjei. A ruházkodása is elütő volt az itteni ruházkodástól. Törpe cilinderkalap a fején, és a mellényén színes üveggombok. Galambszürke kesztyűitől nehezen látszott megválni, és az óraláncán egy kínai figura himbálódzott. Testhez álló felsőkabátját olyanformán vetette le, hogy hosszabb ideig látható volt az aranyos selyemdarabka, amely a szabófirmát jelezte, és azután a körmeit szemlélte meg, amelyek hegyesre voltak vágva.

- Lőbargyi - ismételgette előbbeni barátom -, maga Lőbargyi... Vagy ha akarod, Wilde Oszkár. Mutasd csak meg a levéltárcádat, amelyet egy indián nő bőrébe kötöttek...

Lőbargyi úr ennek a felszólításnak készségesen tett eleget, aztán körmeit nézegetve ült az asztalnál, míg szomorú barátom mereven rám nézett. Az újonnan érkezett a pincérnél vontatott és csendes hangon pohárka whiskyt rendelt, miközben nagy figyelemmel nézte cipőjét, mintha most látná először. Szomorú barátom pillantása is a cipőre terelődött, és elismerően bólintott, miközben így beszélt:

- Lőbargyi nálunk a civilizációt képviseli. A nagy nyugati áramlatok, a rendkívüli eszmék és a legmodernebb gondolatok Lőbargyi útján érnek célhoz nálunk, ha ugyan célhoz érnek valamikor. Csupa ideg, csupa finomság és misztikus világfelfogás ez a fiú. Szegénynek ugyanaz a baja, mint nekem. Él olyan környezetben, amely egyelőre meg nem érti. Különben a helybeli bankigazgató fia, és kénytelen az apja bankjában hivataloskodni. Lőbargyi fiam, voltál-e ma este a színházban?

A megszólított elgondolkozva nézett a whiskys pohárba, és látható undorral emelte ajkához.

- Tudod nagyon jól, hogy itt nem járok színházba - felelt, és különösen húzta a szavakat, mint aki rosszul beszél valami idegen nyelven. - Az idevaló hisztriókra igazán nem vagyok kíváncsi.

Szomorú barátomnak felvillant a szeme.

- Pedig, ugye, az öregeid az egész szezonra kibérelték a páholyt?

Lőbargyi lankadtan intett:

- Az öregeknek mindegy, akár paprikajancsit, akár egyebet néznek. Nekik egészen közömbös, hogy mit játszanak. El akarják tölteni az estéjüket. Ennyi az egész. Én viszont az én nagy angol mesteremnek egyik újabb művével gyönyörködtetem magam. Pincér, kérek szépen még egy pohárral!

Majd suttogó, rendkívüli hangon fűzte tovább:

- Ha a könyveim nem volnának, igazán el kellene szöknöm ebből a városból. Az idegeim mindennap felmondják a szolgálatot, és egyszer mégiscsak elkövetkezik Bedlam vagy talán éppen Reading. Kérlek szépen, makacs neuraszténiám ellen azt találták ki az orvosok, hogy jöjjek ide a papához a bankba. Az öreg pénzváltó bizonyosan megdolgozta az orvosokat, mert különben nem mondhattak volna ilyen szamárságot. Jöjjek haza a bankba, amikor nekem London vagy Párizs kellett volna, ahol a bérkocsis Maupassant-t olvassa. Vagy legalábbis Budapest, az ő forrongó, kavargó, izzó fiatal társadalmával, ahol a pincér is jobban ismeri korunk nevezetes eszméit, mint itt a polgármester. Fogadni mernék, hogy Guszti a Trieszt kávéházban többet tud a fiatal németekről, mint itt az apátplébános. Nem csoda, ha előbb-utóbb Bedlam lesz a végem.

Szomorú barátom, aki, mint már említettem, egy kicsit maga is kozmás volt Sarah Bernhardt körül, mereven szögezte reám a szemeit, és csakhamar olyanformán kezdte hangsúlyozni a szavakat, mint a derék Lőbargyi.

- És a nőink, Lőbargyi, nemde a nőink nem mások, mint tehenek, akikkel szóba állani sem érdemes? Azt hiszem, hogy Gogol vagy talán Csehov írta meg valahol, hogy egy vidéki körorvosné azért szeretett ki az urából, mert az mindig pétervári barátairól beszélt neki. És belészeretett a kerületi írnokba, mert az írnok az ő szemében a buta, ész és lélek nélkül való állati életet jelképezte, és ha beszélt valamiről, az csak enni- vagy innivaló lehetett. Ilyen körorvosnék a mi nőink, aki érdemesnek tartja őket meghódítani, legalábbis tűzoltónak kell felcsapnia... Kivéve talán az öreg Sorvaynét, aki minden modern költőt elolvas. De ő meg folyton a fiatal színészeket uzsonnáztatja. Ilyen ízetlen asszonnyal nem lehet szóba állni.

Lőbargyi, midőn a nőkre terelődött a beszélgetés, ivott poharából, és most már nem is titkolta undorát, amelyet a fertelmes ital keltett benne. De úgy tett, mintha az undort a nők miatt játszaná, a helybeli hölgykoszorú miatt. S így beszélt:

- Az asszonyok valóban megcsalnak minket ebben a fészekben. Mintha nem is abból a nemből származnának, amely nemet még némely modern írók is a finomságok, túlhevített álmok és zsongó idegek nemének neveznek. Háziasszonyaink még A falu jegyzőjé-nél tartanak, vagy az ambiciózusabbak Jókai figuráit játsszák, bár vannak már Nórák is közöttük. Mon cher, hol vagyunk ma már az öreg Nórától? És különben én magam részéről az asszonyokkal sohasem törődtem valami sokat. Szép, de lelketlen állatok. A patikusné a minap Dorian Grayhez hasonlított engem. Szegényke, Dorian Graynek nem volt szakálla.

A szála lassankint kiürült, és Lőbargyi, miután megint magába erőltetett egy pohár pálinkát, a levegőbe bámult, és olyanformán viselkedett, mint akinek messze, nagyon messze kalandoznak a gondolatai.

- Csupán egyetlen nő van a városban, akiről érdemes talán beszélni - mormogta vontatott hangon, és az ujjaival a homlokát simogatta, mintha valamely borongós gondolatokat akart volna onnan elűzni. - Hiszen te ismered. Szomorú ember... Szónya.

Szomorú barátom ásítást szimulált.

- Szónya társadalmilag lehetetlen.

Lőbargyi nagy szemeket meresztett.

- Te társadalomról beszélsz? Van-e egyáltalán társadalom, és ha van, akkor talán nálunk van? Eddig azt hittem, hogy bizonyos mértékig egyéni életet élsz te is, mert hiszen sokszor megállapítottuk, hogy az egyéniségét az embernek nem szabad feláldozni még a törvényeknek sem. Hát nem éppen te mondtad a minap, hogy ha egyszer jólesne megölni valakit, hát megtennéd?

Szomorú barátom a füléig elvörösödött.

- Az mindegy. Mégis helytelen, hogy Szónyát komolyan emlegeted. Szónya egy szegény kis megtévedt teremtés, egy kedves kis játékszer, akinek mindegy, hogy ki játszik vele. Szónya saját magát sem veszi komolyan, mert megszokta, hogy az emberek se vegyék komolyan.

Lőbargyi úr keserűen felnevetett.

- Hisz éppen ez a bökkenő, ez a Szónya tragikuma, hogy az emberek elhitették vele, hogy neki nem szabad önmagát komolyan venni. Bezzeg, egy más társadalomban... Azazhogy komolyan kell venni minden embert, hívják azt Szónyának vagy a patikusnénak.

A szomorú ember még mindig nem adta meg magát. Így replikázott:

- Vajon gondol-e Bacsó, a vaskereskedő, Szónya emberi mivoltára, mikor ötven pohár rumot megiszik allaschsal a kassza mellett?

- Az egy állat - felelt megvetően Lőbargyi. - A Bacsókról egyáltalán nem szokás beszélni. A Szónya alakja számtalanszor előfordul a világirodalomban. A Bacsóké soha. Szónya egyéniség, Szónya egy szimbólum. A meg nem értett, megvetett, de egyéniségük szerint élő nők szimbóluma. Éppen úgy lehetne hercegnő, mint a Stovitzer kávéház kasszírnője. Talán mennénk el hozzá.

Az étterem ekkorára már kiürült, elment az az utolsó színészpár is - a hölgy nagy kalapban és merengő ábrázattal, a férfi szmokingban és szürke nadrágban -, aki hosszú ideig mesterkedett azon, hogy barátságos üdvözlését átadhassa Lőbargyi úrnak, a gazdag bankigazgató fiának, de Lőbargyi úr gőgösen nézett el felettük, míg végre csüggedten eltávoztak. Fizettünk mi is, és miután úgyis a hajnali vonattal szándékoztam elutazni, semmi kifogásom nem volt azellen, hogy az éjszaka egy részét a Stovitzer kávéházban töltjük. Különben is régen tudom, hogy a vidéki városokban éppen olyan kötelező az éjjeli vizit a város divatos kasszírnőjénél, mint a délelőtti látogatás az atyafiaknál. E hölgyek azt már elvárják úgy az átutazó kereskedelmi utazóktól, mint a jámborabb vándorlóktól. Rendesen tőlük tudja meg az ember, hogy mit gondoljon azon férjes asszonyok felől, akikkel napközben megismerkedett, és gyakran tűnt el már egy-egy kezdődő árnyék a szívünk faláról e hölgyek mindentudása révén. Hallgassuk meg tehát a Stovitzer kávéház jelentését is a városka erkölcsei felől, mielőtt a hajnali vonat talán örökre elrepít e helyről.

Megindultunk, és szomorú barátom Lőbargyi úrral a holdvilágos utcán még egy darabig vitázott a társadalmi rendről, de úgy látszik, Lőbargyi úr maradt most a győztes, mert azon kijelentésével, hogy "a társadalomnak nincs joga ahhoz, hogy kiküszöböljön önmagából értékes egyéniségeket", szomorú barátomat elhallgattatta. Szomorú barátom is értéknek tartotta Szónyát.

Azt hiszem, mindnyájan ismerjük a Stovitzer kávéházat héjatekintetű patronjával, sarokban kártyázó cigányaival és regényt olvasó kasszírnőjével. Azazhogy a kasszírnő nem tartott regényt a kezében, hanem fejét fél karjára hajtva, valamely merengő és az első pillantásra rendkívülinek látszó, búskomoly, de nem szomorú tekintettel nézett a semmibe. Azt hiszem, hogy ez a mélázó tekintete a kasszírnőnek volt az a körülmény, amely a városkában egyelőre nevezetessé tette. Az est folyamán többször is alkalmazta ezt a tekintetet, és Lőbargyi úr ilyenkor mindig elhallgatott. Egyéb sajátságai nem voltak; nem tudott fütyülni, sem nevetni, sőt értelmetlen szavakat sem alkalmazott beszélgetés közben, amely sajátságok más kasszírnőknél feltalálhatók. Ült a kopott kasszatükör mellett, és olykor a levegőbe nézett.

Lőbargyi úr csakhamar hosszú és titokzatos beszélgetést kezdett Szónyával, miközben sokkal élénkebb és vidámabb kifejezést öltött arca, mint előbb. Szónya nyugodtan, az elismert nők komolyságával felelgetett Lőbargyi úrnak, és csöppet sem volt meglepetve, midőn a kiváló fiatalember kezet csókolt neki. A szomorú ember egy darabig mellettem ült, és bizonyos izgalommal részletezte, hogy Lőbargyi úr - akinek természetesen nem ez volt az igazi neve - megrontója Szónyának. Mert a vége mégiscsak az lesz, hogy apja, a bankigazgató, eltoloncoltatja Szónyát a városból, ha Lőbargyi sokáig hangoztatja a társadalmi egyenlőséget.

- Az öregúr az ilyesmiben nem ismeri a tréfát. Lőbargyinak nemsokára meg kell házasodni. Szinte látom már szegény Szónyát... Hja, ő mégse társadalmi lény.

A szomorú ember elérzékenyült, és mintha csak szórakozottságból tenné, a kassza felé fordult, és néhány pillanat múlva csendesen odasompolygott Szónyához - a másik oldalra -, az arca pirosodni kezdett, majd csakhamar olyan élénk gesztusokat tett kezével, amilyeneket tőle azelőtt sohasem láttam.

Szónya kisasszony egy bálkirálynő gyakorlottságával fogadta hódolóit, és semmi meglepetést nem mutatott a szavakon, amelyeket két oldalról fülébe sugdostak.

A háromhetes képeslapok szemléléséből arra riadtam fel, hogy a kávéház ajtaja nagy robajjal felnyílott, és néhány boros huszártiszt nyomult be.

- Szeparé - sziszegte a héjaszemű kávés Szónya kisasszony felé.

Az szótlanul elhagyta trónusát, bizonyos méltósággal fogadta a katonákat, és a kávéház fülkéjébe kalauzolta, ahonnan nemsokára víg zene hangzott.

Barátaim erre nem kívántak tovább maradni, és hazamentünk a kávéházból.

A néma utcán Lőbargyi emberelte meg magát, hogy hamarább megszólaljon:

- Mit gondolsz, Szónya örül annak a buta katonatársaságnak?

A szomorú ember elkeseredve hajtotta le a fejét.

- Én utoljára voltam ebben az éjjeli putikban. Nem a magamforma gondolkozású embernek való, hogy olyan helyre járjon, hol minden részeg őrmester vagy boltoslegény grasszálhat.

Lőbargyi elkeseredve bólingatott:

- Igen, ez a vidék, ez Magyarország... A falu. A Szónyáknak el kell bukniok.

S ebben megállapodva, elváltunk egymástól.

*

Hajnalban, mikor kocsimmal a vasúti állomás felé igyekeztem, az éjjeli kávéházból vad zene hangzott ki és egy rikoltó leányhang. Szónya kisasszony énekelt.

(1909)

A boszorkány

Nyári éjszaka volt, és Iván egy régimódi falusi ház ambitusán üldögélve, az álmot várta.

A ház, amelyben Iván egy idős, de még mindig nem elég öreg hölgy vendégszeretetét élvezte, valamikor a múlt század elején épült, és amolyan falusi megszállóhelye volt egy gazdag grófi családnak, amelynek azonkívül még vagy két tucat kastélya volt. De Fedor grófnak akkoriban igen tetszett e ma már idős, de még mindig nem eléggé öreg hölgy, s egyszerűen neki hagyományozta a falusi házat... Általában a házban, és a ház táján minden hagyományozás révén jutott az idős hölgy birtokába. Az idős hölgynek fiatal korában meglehetősen sok kalandja volt - amely kalandokról ma már illetlenség beszélni -, és a kalandok hősei nem feledkeztek meg a hölgyről. Valamely ritka szerencse folytán korán meghaltak az idős, akkor még fiatal hölgy ismerősei, és végrendeletében a legtöbb megemlékezett a "kedves, bájos és felejthetetlen Fánnikáról". Fedor gróf, mint mondám, házat hagyományozott neki egy vadregényes faluban; a ma már elszélesedett hátú lovakat egy szegény katonatiszt küldte, mielőtt főbe lőtte volna magát; régi szekrények, székek és festmények kerültek ki a többi udvarlóktól, akik körülbelül harminc esztendőn át ismeretségben voltak a különös hölggyel. Az eleven múlt volt a régi falusi ház, és az idős hölgytől gyakran hallották vendégei, ha egyik-másik szúette bútordarab megreccsent, hogy ez vagy amaz régi udvarlója nyughatatlankodik a másvilágon. Idővel bizonyos divattá lett abban a jó társaságban, amelynek férfitagjai a különös hölggyel ismeretséget tartottak, hagyományozni valamit a "felejthetetlen Fánni"-nak. Sőt a jó társaság hölgytagjai is tudomással bírtak Fánni felől, és néha maguk is közbenjártak haldokló apjuknál, férjüknél vagy fiuknál, hogy Fánnit a végrendeletből ki ne felejtsék.

Egy szomszédunkbeli kurtanemes, bizonyos Brocskay, midőn halála napja elérkezett, karneol gombos mentéjét szintén a "felejthetetlen Fánninak" hagyományozta, bár valójában sohasem ismerte Fánnit. De hát divat volt a hagyományozás, és a divatnak hódolt az öreg kurtanemes is. Ha öreg mágnások, elaggott főpapok vagy vén katonák haláloztak el ez időben az országrészben, valaki mindig fölvetette a kíváncsi kérdést:

- Ugyan mit hagyott Fánninak?

Mert, mondom, az természetes volt, hogy Fánninak része volt minden hagyatékban. S szegény Fánnit - a hiú kurtanemesen kívül - mások is kompromittálták haláluk után, de Fánni megnyugvással vette sorsát.

- Csak hadd tegyék, ha nekik jólesik; hitessék el a világgal, hogy mindnyájan a szeretőim voltak!... - mondta búsan és a régi házban ilyenformán annyi ócska bútor, kép és mindenféle emlék halmozódott föl, hogy néha még maga Fánni is összetévesztette, hogy melyik holmit kitől is örökölte. Egy karrarai vázának például állandóan két hagyományozót tulajdonított: egy német grófot és egy pesti háziurat... Bizonyosan nem tudta, hogy melyiktől örökölte, de viszont egyiknek sem akarta az emlékét megsérteni.

A legnevezetesebb hagyatékok azonban mégiscsak az arcképek voltak. A vén gavallérok többnyire valamely fiatalkori arcképükkel jutalmazták meg halálukban Fánnit, és az arcképek: fotográfiák, olajfestmények, krétarajzok megtöltötték a ház minden szobáját. Ott függtek egymás mellett a legkülönbözőbb divat szerint öltözött gavallérok a kemény rámák között.

A szelídek, a mérgesek, az alázatosak, az elbizakodottak. Nagy és kis bajuszok, dús szakállak és hosszú fürtök váltakoztak csupasz képű fiatalurak és kopasz fejű lovagok arcképeivel. Egyik-másik ellenséges pillantásokat látszott váltani a szemlélővel, mások mintegy integetni, beszélni látszottak. Fánni bő pongyoláiban, dragonyos alakjával és katonás lépteivel mindennap végigjárta az arcképeket, és mintegy rendet teremtett a féltékenykedők, a haragvók között, megvigasztalta a busongókat, és beszélgetett a negédesekkel. A porolóruha végigszáguldott az egykor eleven ábrázatokon, és Fánni dédelgetve cirógatta kedvenceit.

- Jól viseljétek magatokat, én kedveseim - mondogatta.

S egy napon, midőn a vörös gróf arcképe lelökte szomszédját, az ulánust, Fánni a vörös grófot büntetésből a hálószobájából az ebédlőbe helyezte. S a vörös gróf búsulni látszott emiatt.

Iván a múltak e hajlékában már a harmadik hetet töltötte, s az arcképekkel, bútorokkal megismerkedett. Iván festőművész volt, aki bizonyos pénzösszegért vállalkozott arra, hogy Fánnit lefesti, s ezért tartózkodott a falusi házban. Se öreg, se fiatalember nem volt Iván, és egészséges érzései eddig nem hozták kísértésbe, hogy a saját arcképét is felakassza a múltak lovagjainak arcképcsarnokába. Az arcképfestők szokásos bókjain kívül eddig egyebet még nem mondott az idős, de még mindig nem eléggé öreg hölgynek, és esze ágában sem volt halála órájára gondolni, midőn esetleg hagyományozni kellene valamely emléktárgyat a "felejthetetlen Fánninak". Inkább bizonyos szomorúsággal gondolt az arcképekre, amelyek míg elevenek voltak, bizonyosan nem számítottak arra, hogy a halottak csarnokába jutva, ennyi sokan lesznek együtt. Sőt egyik-másik kép látszólag haragudott is azért, hogy ennyien gyűltek egybe haláluk után. Némely zászlósurak ajkán ott lebegett a szó, hogy: bagázs. S Iván, a festő, jól nevelt emberhez méltóan nem akart senkinek terhére lenni, még halála után sem.

De ezen a nyári éjszakán, midőn a kert sötétlő hátteréből egyszerre kivillant a háziasszony fehér pongyolája, és álmatag léptekkel vonult el Iván mellett a kivilágított ebédlő felé, a festőt érthetetlen vágyakozás lepte meg. Önkéntelenül felemelkedett a helyéről, és követte Fánnit az ebédlőbe. A ház asszonya még mindig szép arcán megjelent az a mosolygás, ami akkor szokásos a nőknél, midőn biztatni akarnak valakit. Iván, mint egy neveletlen kanász, megragadta Fánni asszony kezét, és azt mondta:

- Imádom, nagyságos asszony!

E percben sajátságos zörgés volt hallható az ebédlőszoba különböző részeiben. A sok arckép közül néhány megingott helyén, a vörös gróf képe szinte a szoba közepéig ugrott, és ott megállott egy széklábhoz támaszkodva. De zörögtek a többi képek is, szúette bútorok nyikorogtak, és az ambitusról hűvös, kriptai szél csapott a szobába, amely megremegtette a gyertyák lángját...

Fánni asszony rosszkedvűen állott fel:

- Mit bomoltok? - kiáltott haragosan a képekre. - Vén bolondok! Hisz tudjátok, hogy csak a tiétek vagyok!

A szél elmúlt, a képek helyreigazodtak, és a vén karosszék megnyugodott a sarokban. Iván, a festő, visszatért az ambitusra, és magában azt gondolta:

Nem... Halálom után nem akarok nyugtalankodni!

*

Mint ezekből látnivaló, Fánni egyike volt azoknak a boszorkányoknak, akik midőn hatalmukba kerítették a férfiakat, többé szabadon nem bocsátották. Még haláluk után is uralkodott rajtuk.

(1909)

A muskétás

- Én - mesélte nekem egyszer valaki éjszakának idején - muskétás voltam a harmincéves háborúban, a Rajna mellett, és fehér strucctoll volt a fövegem mellett, a hátamon pedig kerek selyemköpenyeg, mert éppen abban az időben raboltuk ki Homburg városát.

Tehát a Rajna mellett jártunk akkor, és jöttünk, jöttünk, nagyon messziről jöttünk. A csizmámon még rajta volt Spanyolhon pora, a gondolatom még fekete szemű madridi szenyórákat ölelgetett, és a nótám, amit dúdolgattam, éjjeli gitárpengés és mór rabszolganők énekéből való volt, de igazában már javában hemperegtem a Rajna városok kocsmáiban, tagbaszakadt és tejképű német asszonyságok voltak a szeretőim, és a nótánk egy hosszadalmas üvöltés volt, amelyhez a taktust az ónból készült boroskancsóval vertük.

A pajtásaim mindennap ámbrával füstölték meg magukat, mert valami cudar betegséget hoztak el a félszigetről, de én már akkor is szerencsés fickó voltam, és a testem külsőleg nélkülözte azokat a sajátságos fekélyeket, amelyekről az igazi Wallenstein-muskétást Cadiztól Krakkóig meg lehetett ismerni. Szinte jelvények voltak azok a különös, forradásos sebhelyek az arcon. Akinek volt, az biztosan végigcsinálta a spanyol háborút. Mint mondám, nekem ép volt az orrom, mindkét szemem is megvolt (pedig éppen szem dolgában fogyatkoztak bajtársaim), és a szájam se volt ánizsszagú az örökös orvosságrágástól, hanem borszagú, valóban borszagú, amitől nem undorodtak, sem nem féltek a tejképű rajnai asszonyságok.

Az övemben valódi jó Fülöp-aranyak, a tarsolyomban mór ékszerek, és a testemen ing, valódi ing valenciai csipkéből, amit valami hercegnéről rántottam le - ibi-ubi. Ugyan kivel cseréltem volna Wallenstein muskétásai között? Útközben elhullott pajtásaimmal-e, akik rettentő kínjukban a földön fetrengve dobálták el maguktól a szerzett mór ékszereket, mintha az hozta volna betegségüket? Vagy cseréltem volna ámbraszagú barátaimmal, akik józan fejjel csak fekete álarccal arcukon közeledtek nőkhöz, de ritkán voltak józanok? A muskétásnak már csak az a sorsa, hogy elevenen hordozza magával a hullaházak szagát, én pedig szerencsés fickó létemre csak borszagú voltam, rajnai bortól szagos, amely szagtól a folyó menti asszonyságok nem undorodtak.

Ha kockáztam, nyertem; ha ittam, jókedvű voltam; ha verekedés volt, sohasem húztam a rövidebbet. Vajon a szerencse mely csillagzata alatt születtem én, egyszerű muskétás a brandenburgi herceg seregéből?

Elbizakodottságomban már pénteken is hússal éltem, és a gyónásban sem voltam mindig igaz, amikor szerencsém aztán elhagyott.

A Rajna mellett történt - mondom -, hogy melyik városban, már arra nem emlékezem, hisz azok a Rajna menti városok olyan egyformák, akár a szenyórák legyezői Madridban. Nemhiába álmodtam sárkánnyal, mely a torkomba harapott, és rossz ómen volt már a csuklyás barát is, akivel a városon kívül találkoztunk, amint csengettyűjét rázogatva riasztotta el magától az eleveneket és holtakat. A város polgárai meg csaknem becsapták orrunk előtt a kapukat, és néhány jó pajtásomnak lyukat ütöttek a fejébe, amíg nagy nehezen elhelyezkedhettünk a városban. A szíves fogadtatás viszonzásául felgyújtottuk a városbíró házát, és elcsendesítettük a lármásabb polgárokat. Mondom, itt történt, hogy szerencsém elhagyott.

Igen jó borok voltak ebben a városban, és naphosszant főzték a polgárnék konyháikon. Dupla aranyaink nem tévesztették el megszokott hatásukat, és kemény ökleink is megtették a magukét arra nézve, hogy nyugalom legyen a városban. Éppen tél elején voltunk, és már arra gondoltunk, hogy a telet kényelmesen kihúzzuk ebben a városban, hogy tavasszal Flandriába rukkoljunk; egy öreg polgárnál, kinek fiatal felesége volt, olyan pompásan elhelyezkedtem, mintha hátralevő életemet házuknál akarnám eltölteni; a bajtársaim is szorgalmasan füstölgették kifelé magukból a spanyol ördögöt, amikor beütött a mennydörgős mennykő az egész nyugodalmas állapotba... Hiába, a szegény muskétásnak csak nem való a családi boldogság!

Ádvent előtt voltunk, és nagyokat ittunk, készülődvén az ádventi böjtre. Egy napon tán többet is ittam, mint amennyi szokásom volt, mert a kockákat sem tudtam úgy forgatni, mint rendesen, és boros fejjel ődöngtem a régi városka utcáin. A polgárok tiszteletteljesen kitértek előlem, és nem mertek haragudni még azért sem, hogy sapkájukat leütöttem fejükről; én meg magamban egy darabig azt számolgattam, hogy hány tallért is lehetne kiszorítani az Orsolya-apácáktól, ott, a város közepén levő nagy zárdából, ha az ember nagy komolyan fogná a dolgot, amikor aztán eszembe jutott, hogy gyerünk haza az én öreg polgár bácsimhoz, aki bizonyosan nem tudja, hogy mi történt velem: amikor csak nagyot kiált valaki a hátam mögött, és a hangban nyomban felismertem a Korvég hangját.

Ott dulakodott a lengyel muskétás három-négy polgárral a piacon, és a polgárok ugyancsak szorongatták hegyes csákányaikkal. Bőségesen vérzett a lengyel, amikor odaértem és szétcsaptam a polgárság között.

- Köszönöm, pajtás - szólott a lengyel -, de én már nem sok hasznát veszem segítségednek. Megszúrtak a szívemnél ezek a kutyák. De te felmehetsz ide a házba, és nem bánod meg, ha felmentél.

A lengyel ezután már nem sokat beszélt, én pedig bementem a házba, amely előtt a csetepaté történt. Benyitok sorban az ajtókon, egy darabig senkit sem találok. De a legutolsó szobában fekszik ám egy selyemmellényes polgár a földön, mozdulatlanul, az arcán mindjárt megismertem a lengyel kezének nyomát, a szúrást a két szeme között, mellette sivalkodik pedig egy asszonyféle.

Asszony?

Leány!

Sok szép nőt láttam, de ilyent még nem. Hamuszürke köntöse egy percre megriasztott, de aztán a bor és vér gőzében megrészegülten nyújtottam ki a kezem utána. Ő rám nézett és sziszegett, mint a kígyó a Pyrenneken, ha reátaposnak. De én csak közelebb, közelebb jöttem, és beszéltem hozzá, amint már ilyenkor beszélni szokás.

- Hagyj békét, katona - kiáltotta -, én szent leány vagyok. A fekete Mária áldása van rajtam. Meghal az a férfi, aki engem megcsókol.

De én csak nevettem. Szent leány! Szent leány! Az ördögbe, ez kell a szegény muskétásnak.

- Katona, én a halál vagyok. A fekete halál! - kiáltotta ő. - Én azok közül vagyok, akik az országúton felszedik az elhullott embereket. Az én szerzetem hordja a hamuszürke ruhát, és a hivatásuk emberi fülnek a legborzalmasabban hangzik: a pestis és a bélpoklosság gyógyításáért vagyunk e földön. Hagyj békében, katona. Meghalsz, ha megcsókolsz. Én megátkozlak.

A vér bugyogott a földön fekvő öreg férfiú arcából, és én megrészegültem. Átkozott rajnai bor! Futnom, menekülnöm kellett volna e leány közeléből, és én maradtam. És közelebb mentem hozzá. És megcsókoltam.

...Azóta nincsenek dupla aranyak az övemben, a boritaltól szomorú leszek, és az arcomon fekete álarcot hordok, mert a csók nyomán, hajh, eltorzult az. Cadiztól Krakkóig hordjuk a muskétások jelvényét, a torz arculatot. Az átok megfogant. És várom az időt, hogy elhullva az országúton, találkozhassam szerelmesemmel.

(1909)

Pénzverők

Miután a városház tornyában az óra elkongatta az éjfélt, a tiszteletre méltó, öreg zarándok útjára engedte a fejetlen lovagot és a fehér ruhás asszonyt, ő maga pedig szokásos mesterségét űzte, jófajta Zsigmond-aranyakat és lengyel krakovinákat sajtolt a pincében. Az egykori borsajtóból sűrűn potyogtak a hamis Zsigmondok, és a jámbor férfiú megelégedetten dörmögött szakállába.