Írta: Alex Aster

A mű eredeti címe: Summer in the City

Fordította: Szujer Orsolya

Szerkesztő: Pócsi-Fodor Petra

Nyelvi korrektorok: Póczek Csilla, Valuska Sára

Műszaki szerkesztő: Daróczi Edit

© Alex Aster, 2025

© Szujer Orsolya

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a szerző engedélyével készült.

Borítóterv: Nancy Singer

Illusztrációk: Polina Tomtosova; Dibski; Jomic; olllikeballoon; redchocolate; B.inna; Alina Pear; Phant; 123Done; Fourleaflover; JosepPerianes; gomolach; K.Sorokin; Kudinova Olena; chuckstock; Angry_red_cat/Shutterstock

ISSN 2676-9875

ISBN 978 963 690 257 5 (epub), kiadói kód: MX-3137e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H; tel.: (62) 548-444

E-mail: info@maxim.co.hu, web: www.maximkiado.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Szerelmemnek – melletted mintha minden nap nyár lenne.

1

NEW YORK VÁROSÁBAN minden egyes hétvége lehetőség arra, hogy úgy éljen az ember, mintha egy filmben lenne. Italozás egy tetőteraszon olyan kilátással, ami mintha csakis neked készült volna, ami csak az erősen filterezett, szinte a felismerhetetlenségig facetune-olt fotó kedvéért csillog, amit mindjárt kiposztolsz a netre. Vacsora egy híresség mellett, aki hozzá sem ér a kajájához, és olyan hangosan pletykálkodik egy filmsztárról, hogy majd torkodon akad a gin-tonik. Buli cukorkának kinéző drogokkal, kiterítve egy olyan penthouse márványasztalán, ahol külön hátsó szobák vannak a személyzetnek, na meg egy akkora pilatesstúdió, mint a te egész garzonod.

Kivéve persze, ha olyan vagy, mint én, és a tökéletes péntek estéd nem igazán abból áll, hogy igyekszel odaoldalazni egy asztalhoz a Marquee klubban, hanem hogy otthon netflixezel egy kinyúlt-kikopott pólóban, ami egykoron a kolis szobatársad exéé volt. Egy pólóban, amit megeshet, hogy egy gyengébb pillanatodban loptál, mert nagyjából annyira epekedtél a pasi után, mint a heti doboz Ben & Jerry jégkrém után, amiből esküszöl, hogy csak pár kanállal fogsz enni, mivel komolyan hiszel az önuralmadban, legalábbis addig a pillanatig, amíg a kanál tompa koppanással a doboz aljához nem ér.

– Bocsánat!

Úgy szívom be a levegőt, mintha hasba vágtak volna, mivel egy tűsarkút viselő lány – szó szerint tűsarkút, ennek a cipőnek a sarka elmenne kötőtűnek – éppen most lépett rá a lábamra.

A bölcsességfogamat egy olyan fogorvostan-hallgató szedte ki mindenféle fájdalomcsillapítás nélkül, akiben az anyámnak igazán nem lett volna szabad megbíznia.

Na, ez jobban fáj.

Pont, amikor már azt fontolgatom, hogy eleresztek egy hosszas és érthetetlen káromkodást, és éppen azon tűnődöm, hogy vajon be lehetne-e perelni egy cipősarkat, gyengéd kéz nehezedik a vállamra.

Penelope, a legjobb barátnőm és egykori egyetemi szobatársam, aki a pasik terén remek, az esti programok tekintetében azonban megkérdőjelezhető ízléssel bír, felsóhajt, majd egy félprofi buliarcnak egy újoncra vetett, lesajnáló pillantásával néz rám.

– Ezért nem vesz fel az ember nyitott orrú magas sarkút egy klubba, Elle.

Veszek egy mély lélegzetet, miközben a lábujjam úgy lüktet, mint egy roham felé száguldó szív.

– Nincs másik magas sarkúm – mondom. – És még sohasem jártam éjszakai klubban.

Penelope kerek tíz másodpercen keresztül csak mered rám, majd összehúzza a szemöldökét.

– Tudod, képtelen vagyok eldönteni, hogy a kettő közül melyik is a tragikusabb.

Vetek felé egy szúrós pillantást.

– Már lassan két órája vagyunk itt. Mindjárt tökké változom. Még tizenöt perced van.

Csakis azért engedtem, hogy Penelope kirángasson a habosabb-mint-a-kapucsínó takaróm öleléséből, mert megígérte, hogy legfeljebb egy órát maradunk, és hogy aztán veszünk sült krumplit azon a helyen, ahol csak éjfél után lehet kapni. Meg azért, mert arról volt szó, hogy ez az este visszafogottabb lesz. Valami fontos üzletei magazin kibérelte a helyet, hogy megünnepelje azokat a cégeket, amelyek felkerültek a magazin Következő Nagy Exitek[1] listájára. Penelope igyekszik kapcsolatot létesíteni azzal a legendás befektetőcsoporttal, ami a lista tetején álló céget, az Atomicot pénzeli.

Szóval ez gyakorlatilag munkaesemény.

– Rendben, oké. – Megfogja a kezemet, és mint egy, a hajóját a mólóhoz kötöző kapitány, rákulcsolja az ujjaimat a bárpult sarkára. A márvány pont olyan ragadós, mint arra számítani lehetett.

– Maradj itt! – parancsol rám, majd olyasvalaki könnyedségével siklik a tömegbe, aki úgy ismeri New York sötét, izzadt, ragadós undergroundjának útvesztőit, mint a tenyerét.

Nem hallgatok rá. Áll mellettem egy párocska, akik olyan hévvel feszítik egymásnak a csípőjüket, hogy egyre csak az jár a fejemben, a ruhájuk mindjárt lángra lobban a súrlódástól, mire majd aztán az előjátékból rövid úton egy az egyben közösülés lesz. Meg az, hogy ez vajon furcsaságnak számítana-e egy ilyen helyen. Igyekszem olyan apróra húzni magamat, amennyire csak tudom, védve a testemet, és behúzva a könyökömet, majd fejjel előre a káoszba vetem magamat abbéli kétségbeesett igyekezetemben, hogy megkeressem a mosdót, és szemügyre vegyem a lábfejemben tett kárt.

Amilyen gyorsan magába szív, a tömeg olyan gyorsan ki is köp magából, egyenesen a klub egy jóval csendesebb sarkába.

Csendesebb – de nem sokkal levegősebb.

Hosszú sor kígyózik az egyetlen, magányos mosdó előtt.

Egyetlen. Összehúzom a szemöldökömet. Egy ekkora klubban csak akad még másik mosdó.

Találok a fal mellett egy kidobót, aki egy titkosszolgálati ügynök alaposságával szemléli a helyiséget.

– Öhm, elnézést – bököm meg a karját, ami vaskosabb, mint a fejem. Három bökés is kell hozzá, hogy az óriás egyáltalán felfogja, hogy ott vagyok. Amikor ez megtörténik, összehúzza a szemét, és úgy vizslat engem, mintha megszegtem volna valami klubszabályt.

Vannak egyáltalán a kluboknak szabályai?

Vajon felrúgtam egyet azzal, hogy megszólítottam?

Nyelek egyet.

– Csak… csak egy van? – kérdezem a mosdó felé mutatva.

A pasi morrantva bólint egyet, én pedig vágom, ha itt az ideje, hogy elhúzzak valaki közeléből, úgyhogy visszahátrálok a sorhoz.

Amikor eltelik öt perc, és az még mindig meg sem moccant, úgy döntök, hogy előkapom a mobilomat, és azzal világítva vizsgálom meg a lábujjamat.

Semmi baja. Ami igazán nagy öröm a lábujjamra nézve, mivel arra számítottam, hogy majd egy lyukkal, vagy legalábbis egy törött körömmel találom szemben magam.

Megnyugodva, hogy továbbra is minden egyes ujjamnak birtokában vagyok, felsóhajtok, és vetek egy pillantást az időre. Nyolc perc. Penelopénak még nyolc perce van.

– Jól érzed magad?

A hang annyival a fejem fölül érkezik, hogy kénytelen vagyok felnézni – és feljebb és még feljebb –, hogy ráleljek a forrására. Egy másik kidobó. Magasabb, mint az előző, tiszta feketében.

Pislogok egyet.

Előírás, hogy az ember jól érezze magát?

Gondolatban a szememet forgatom magamra. Ne legyél hülye, Elle!

Bár… talán nem is olyan hülyeség a dolog. El tudom képzelni, hogy az ilyen exkluzív helyekről, ami előtt háztömbnyi sorban álldogálnak csoportosan a gyönyörű emberek az esőben várakozva, hogy bejussanak, már csak azért is kidobják az embert, mert úgy tűnik, mintha nem jól szórakozna. Biztos nem akarják, hogy egy morcika elrontsa a hangulatot, nem igaz? Talán a magazin szigorú utasításokat adott, hogy a hangulat kellemes maradjon a táncparketten lézengő, a jegygyűrűjüket a zsebükben rejtegető negyvenes-ötvenes üzletemberek számára?

Gondolatban megrántom a vállam. Kit érdekel? Úgyis távozni készültem – lepillantok a telefonomra – hét percen belül.

Úgyhogy őszintén válaszolok.

– Nem.

A pasi felhúzza a szemöldökét. Előbb körbepillant a klubban, aztán az arcán őszinte zavarral ismét rám néz.

– Nem?

Olyanfajta embernek tűnök, aki szerint ez az egész – az alkoholtól ragadós padló, az, hogy a hosszú, sötét hajam nedves, miután véletlenül belelógott valaki piájába, hogy a szorosan összezsúfolódott testek melegétől izzadság csorog végig a mellemen – jó móka?

Érdekes. Annak a gondolata, hogy sikerült elvegyülnöm ebben a társaságban egy kicsit… izgató? Ez a teljesen idegen, vad…

A kidobó még mindig a homlokát ráncolva vizslat engem.

Felsóhajtok.

– Nézd, ha ki akarsz dobni innen, akkor ne halogasd a dolgot! Csak kímélj meg az ítélkezéstől!

A homlokán elmélyülnek a ráncok.

– Ha ki akarlak dobni innen?

– Ja. – Tetőtől talpig végigmutatok rajta. – Mármint te ilyen, izé, kidobó vagy, nem?

– Szerinted itt dolgozom?

Most rajtam a sor, hogy a homlokomat ráncoljam.

– Miért, nem?

A szemében megcsillan valami. Talán izgalom. Lehajol hozzám, olyan közel, hogy érzem leheletének mentolillatát.

– Mi árult el?

Mi van, csak nem valami titkos biztonsági? Akinek a tömegbe kéne vegyülnie?

Azta, a klubok aztán furák.

Egy kicsit gőgösen megrántom a vállam, még jobban belesüppedve New York-i partiarc szerepembe, azt a fajta huszonöt évest adva, aki pasikkal beszélget klubok sötét bugyraiban.

– Nos, kezdjük ott, hogy hatalmas vagy.

Mintha kicsit meghátrálna arra, hogy „hatalmas”. A szememet forgatom.

– Mármint legalább harminc centivel magasabb vagy nálam. Úgy is, hogy magas sarkú van rajtam. És… – A karja felé mutatok, mire azon kapom magam, hogy bámulom őt. A válla olyan széles, mint egy sziklaszirt. És a karja, a karja úgy duzzadozik a… Megköszörülöm a torkom. – És aztán ott van a ruhád. Csupa fekete.

Lassan bólint, fontolóra véve szavaimat.

– Ha diszkrétnek kéne lenned, akkor komolyan meg kéne próbálnod kicsit jobban elvegyülni – mondom, megrészegülve a saját magabiztosságomtól. Na, most már tényleg valaki más szerepét játszom. Olyasvalakiét, aki vadidegenekkel közli, hogyan végezzék a munkájukat.

A pasi ajka mosolyra húzódik. Még lentebb hajol, amíg az ajka már majdnem a fülemhez ér.

– Nos, kettőnk közt legyen szólva, ez az utolsó estém.

– Valóban?

Bólint.

– És te is lehetnél diszkrétebb.

A szemöldököm összeszalad.

– Mivel?

Féloldalasan megrántja a vállát.

– Mindenki ismeri azt az emberfajtát, aki ide jár, ebbe a klubba, ilyen estéken. Aki a mosdó körül őgyeleg, ott, ahol csend van… Aki azért jön, hogy naiv techmilliomosokkal partizzon.

Most már komolyan össze vagyok zavarodva. És furcsamód kíváncsi is vagyok. Miféle embernek hisz engem?

Még nem fejezte be.

– Aki ilyen magas sarkút hord… – a tekintete végigsikik a lábamon – …meg ilyen szoknyát. – A szeme végigszalad a testemen, mire mintha lángok cirógatnának. A hasamban forróság lobban. Van bennem pár ital – ami talán ötnek is elmegy, tekintetbe véve, hogy a legerősebb dolog, amit általában iszom, az Penelope kombuchája –, a figyelem pedig még annál is részegítőbb. Mikor esett meg utoljára, hogy valaki így nézzen rám? Mikor viseltem utoljára olyan rövid szoknyát, hogy egy rossz mozdulat válasszon el attól, hogy megvillantsam a bugyimat?

Van még egy oka annak, miért is egyeztem bele abba, hogy Penelopéval tartsak. Ez az utolsó estém New Yorkban. Holnap már az ország túlsó felén leszek. Végérvényesen.

Ezért mentem bele, hogy felvegyem ezt a ruhát, hogy éjfél utánig kimaradjak, hogy legyen még egy utolsó esélyem egy filmbe illő pillanatra.

A pasi tekintete egy pillanatra elidőzik a mellemen, mielőtt a szemembe nézne. Mire olyan hévvel, olyan színtiszta kéjvággyal találom szemben magam, ami majd lelök az ingatag magas sarkúmról.

Mintha ő is a filmbe illő pillanatának utolsó lehetőségét hajszolná.

Nem vagyok biztos benne, ki is mozdul először – de mire felfogom, hogy mi történik, már egy lépcsőházban vagyunk. Én pedig a falnak feszülök. Mindketten túl gyorsan kapkodjuk a levegőt, én felfelé nyújtom a nyakamat, ő lefelé hajtja az övét.

És ez nem én vagyok, ez valami idegen, de ez életem valaha volt leginkább filmbe illő pillanata, úgyhogy épp úgy ragadom meg, mint a srác arcát, aztán az ajka hirtelen az enyémhez ér.

Őrült egy pillanat.

A szája forrón tapad a számra, a nyakamra, a mellkasomra, aztán egyszer csak felemel, olyan könnyedén, hogy elakad tőle a lélegzetem, majd a lábam már a dereka köré is fonódik. Óriási keze a fenekem szorongatja, aztán a csípőjét az enyémnek feszíti, mire csillagokat látok.

Az egyik keze a felsőm alá csusszan. Durva ujjbegyeit finoman végighúzza a melltartóm csipkéje mentén, aztán a hüvelykujja az anyag alá bukik, egyenesen…

Hátrahúzódom, és mintha az utolsó pár pillanatban kicsit kijózanodtam volna. Vagy talán csak arról van szó, hogy a fények itt élesebbek, mint a klubban.

Mert most már ténylegesen látom őt, és tökéletes. Metsző, zöld szempár. Sötét haj, ami egy kicsit túl hosszú, úgyhogy a füle köré göndörödik. Olyan arccsontok, melyek egy smaragdmetszésű gyémánt éleire emlékeztetnek. Talán ő is egy olyan modell, aki abból fizeti a lakbért, hogy klubokban dolgozik. Talán azért ez az utolsó estéje, mert végre kapott valami igazán jó melót.

– Mit akarsz? – szegezi nekem a kérdést, mély hangja pedig kirángat a gondolataimból.

– Tessék? – nyögöm még mindig levegő után kapkodva.

Ő is ki van fulladva, de a tekintete meglepően tiszta, ahogy a falhoz szegez engem. A keze lesiklik a hasam mentén, kérges tenyere izgató, kiráz tőle a hideg.

– Haza akarlak vinni magammal – mondja nagyon óvatosan, mintha biztosra akarna menni, hogy minden egyes szót pontosan megértek, ami csak kibukik a száján. – Mit tehetek, hogy ez meg is történjen?

Ismét a testemet tanulmányozza, mintha képtelen lenne megálljt parancsolni magának. Én is magamra meredek, mire látom, hogy a szoknyám nem több egy összegyűrt rongydarabnál a derekam körül. Elakad a lélegzetem, majd ismét a szemébe nézek. A válaszomra vár, olyan hévvel figyelve engem, mintha a vesémbe próbálna látni.

– Mit. Akarsz?

A cipőm sarkai egymásnak ütődnek, ahogy kiakasztom a lábam, majd ismét talpra állok, menet közben majdnem pofára esve. A pasi megragadja a könyökömet, hogy ne essek el, de ellököm magamtól a kezét.

– Mégis hogy érted azt, hogy mit akarok?

Féloldalasan megrántja a vállát.

– Mindenki akar valamit. – Úgy tűnik, cseppet sem hatja meg egyre haragosabb arckifejezésem. – Én például téged. – Magára mutat. – Én elég vagyok neked? Vagy… lenne itt valami más is?

Egy pillanatra teljesen ledöbbentenek a szavai. Majdnem fel is nevetek.

Aztán elkap a düh.

– Te fizetni akarsz nekem?

Vet felém egy szúrós pillantást.

– Nem. Nem fizetek a szexért. De… – sóhajt fel – …szeretnéd, hogy elvigyelek vacsorázni? Vagy esetleg mit szólnál egy helikopterúthoz a város felett? – Teljesen komolynak tűnik, amikor így folytatja: – Erre vágysz, nem? Ezért vagy itt?

Pislogok egyet. Bár amit leír, az gyakorlatilag a randizás, nem tetszik, amit belenget. Nem tetszik, hogy úgy fest le, mintha bármi többre vágynék tőle egy kis szórakozásnál.

Eszembe jut, amit kicsivel korábban mondott. Arról, hogy miféle ember vagyok. Olyasfajta, akit pénzzel valaki ágyába lehet csalni.

– Szóval erről van szó? Azt hiszed, megveheted valaki szeretetét? Hogy elviheted valami flancos randira, aztán meg az ágyadba csábíthatod?

Felemeli a vállát.

– Bármit megvehetek, amit csak akarok.

Vörös köd borul a szememre. Mégis kinek hiszi magát ez a pasi?

– Felejtsd el! – mondom, majd felrántom az ajtót és visszamegyek a klubba.

A filmbe illő pillanatomnak hivatalosan is vége.

A hirtelen felbömbölő zene egy pillanatra letaglóz. Majdnem megbotlom ebben a hülye, hülye cipőben, mire egy kéz kap felém, és elkap. Penelope.

– Már mindenütt kerestelek! – mondja arcán olyan pánikkal, mintha már éppen azon lett volna, hogy hívja a Kékfényt. – Mit műveltél a lépcsőházban…

Az ajtó ismét kinyílik mögöttünk, és kilép rajta a pasi, akihez alig pár pillanattal ezelőtt még minden egyes porcikám nekifeszült.

Penelope szemöldöke majdnem a hajvonaláig szalad.

– …az Atomic ügyvezető igazgatójával?

Pislogok egyet. Lassan a toronymagas fickó felé fordulok, akinek az ízét még mindig érzem a számban.

– A micsoda?

A szeme sem rebben. Felhúzza az egyik szemöldökét.

– Ez változtat bármin is?

Majdnem teszek valamit, amit később biztos megbánnék. Egyedül Penelope akadályoz meg benne, ahogy mindkét kezemet megfogja, mire mindössze arra vagyok képes, hogy jól a pasi képébe másszak, és odavessem neki:

– Remélem, hogy ez a techbuborék kipukkad, és a hülye startupod lassú, fájdalmas halált hal.

Még azelőtt távozunk, hogy a valódi kidobók kikísérnének minket a partiról. És csak már odakinn, New York hajnal kettői fényeiben fürödve, egy háztömbnyire a sült krumplis helytől, és elég messze onnan, ahol elhagytam a méltóságomat, fordulok Penelopéhoz, és közlöm vele:

– Azt hiszem, az a seggfej learanyásózott.

2

KÉT ÉVVEL KÉSŐBB

– TUDOD, AZÉRT MANAPSÁG szinte már gyerekjáték milliárdokért eladni egy céget. Igazán nem olyan lenyűgöző dolog.

Annyira a fülemhez szorítom a telefont, hogy még úgy is hallom Penelope sóhaját, hogy közben a hangszórókból zengő hang bőszen figyelmezteti az embert: kérjük, csomagjaikat ne hagyják őrizetlenül. Tőlem pár méterre egy gyerek egy könyvespolcnak vezeti a robotbőröndjét, a legközelebbi kapunál egy légiutas-kísérő meg éppen megfeddi azokat az utasokat, akik még azelőtt rohamozták meg a beszállóterületet, hogy szólították volna a csoportjukat.

– Mondogasd csak magadnak, Elle – jelenti ki végül Penelope.

Már évek teltek el, azonban annak a zöld szempárnak a látványa, ami ugyanarról az üzleti magazinról néz most vissza rám, amelyik a partit szervezte – ezúttal ráadásul a címlapról –, még mindig haraggal tölt el. Még csak meg sem próbálkozott azzal, hogy szimpatikusnak tűnjön a képen, ehelyett metsző tekintettel meredt a fotósra, most pedig rám, olyan apátiával, ami azt sejteti, hogy úgy kényszerítették rá a fotózásra.

A kép alatt egy olyan szalagcím húzódik, ami láttán legszívesebben apró darabokra törném a telefonomat, és ami nyomán teljesen hitelét veszíti abbéli képességem, hogy szarrá átkozzam az embereket:

A Virion tízmilliárd dollárért felvásárolja az Atomicot.

– Milliárdos Agglegénynek nevezik – folytatja Penelope, miközben én egy másik magazint tuszkolok az egész sornyi, a pasit hirdető lap elé, eltüntetve őt, majd kisétálok a Hudson Newsból és megindulok a kapum felé. Minekutána drága barátosnémnak, úgy tűnik, nem jutott el a tudatáig, hogy neki is éppen úgy kéne utálnia a fickót, mint nekem.

Amikor ezt közlöm is vele, horkant egyet.

– Abban mindketten egyetértünk, hogy egy barom. De többé úgysem fogsz vele találkozni, szóval kit érdekel?

Engem érdekel, akarom mondani, de már így is elég szánalmasnak hangzom azzal, hogy még mindig fújok rá. Szóval mi van, ha hazudott arról, hogy kicsoda, smárolt velem pár percig egy lépcsőházban, aztán meg gyakorlatilag megvádolt azzal, hogy valamiféle pénzhajhász vagyok. Nagy dolog.

Igen.

Nagy. Dolog.

– Nem beszélhetnénk valami másról? – csattanok fel. – Mondjuk például arról, hogy mennyire fogok neked hiányozni. Hogy nem is fogod tudni, mit kezdj magaddal L. A.-ben, miközben a legjobb barátnőd visszakényszerül a New York városaként ismert, állandósult flashmobba?

Penelope felkacag.

– Először is, te hoztad fel a pasit. Már megint – motyogja, majd bölcs módon tovább is lép. – És igen, Elle, nem tudom, hogyan fogom túlélni ezt a három hónapot nélküled. Tuti biztos, hogy nem fogok olyan dolgokat művelni, amire te nem vagy hajlandó, mint például lemenni a partra vagy a sétányra, vagy elmenni túrázni, vagy szó szerint bármit művelni, aminek a kedvéért meg kell válni a melegítőnacitól.

Azt kívánom, bárcsak facetime-oznánk, hogy láthassa milyen csúnyán nézek rá.

– Vagy… lóghatok azzal a szexi sebésszel, aki olyan megkötős műtős ruhát hord…

Egyszeriben megtorpanok a terminál kellős közepén, mire valaki nekem jön, perzselően forró kávét fröcskölve a ruhám ujjára.

– Felhívott?

Szinte látom magam előtt Penelope vigyorát, azt, ahogy ott ül, térdét a mellkasához húzva, hogy legyen min pihentetnie az állát.

– Nemcsak egyszerűen felhívott… hanem megjelent nálunk. Azt mondta, órákon keresztül kereste a címemet.

Pislogok egyet, miközben az agyam döbbenten igyekszik felfogni ezt az információt.

– És…

– Igen, Elle, tetszett a dolog. Te mindenkinél jobban tudod, hogy a riasztó viselkedés csakis akkor riasztó…

– …ha nem tartod vonzónak a pasit. Tudom, tudom. Mint amikor Edward az Alkonyatban bámulta Bellát, amíg aludt.

A kapunál, ahová végre megérkeztem, valaki vet felém egy furcsa pillantást, mire addig meredek rá szúrós szemmel, amíg el nem fordítja a tekintetét.

– Oké, és aztán mi történt?

Penelope felsóhajt.

– Hozott prosciuttót és proseccót abból az olasz régióból, ahonnan a családom származik – erre az infóra is valahol online bukkant rá –, és ő maga vágta fel a sonkát a saját drága késeivel!

Felszisszenek.

– Oké, ezt most ne vedd rossz néven, de biztos vagy benne, hogy a pasi nem sorozatgyilkos?

– Dehogy sorozatgyilkos. Csak elszánt.

– Öhm…

Barátnőm csettint egyet a nyelvével.

– Ne aggódj! Már fullra átfésültem utána a netet. Az összes volt barátnőjét bekövettem a kamuprofilommal. Beállítottam egy Google-értesítést a nevére. Egészen vissza a felső tagozatig ellenőriztem a személyazonosságát – amúgy nagyon jó általánosba járt. Tudod. Az összes megszokott dolgot végigpörgettem.

Oldalra döntöm a fejem, és átteszem a telefont a másik fülemhez.

– Oké, és abban biztos vagy, hogy te nem vagy sorozatgyilkos?

A pasi szinte biztos, hogy nem sorozatgyilkos, és nem csak azért, mert statisztikai szempontból nézve, egyszerre mindössze nagyjából tizenkét aktív sorozatgyilkos létezik (örök hála és köszönet a true crime podcasteknek, amelyek segítenek elaludni).

Nem, mérget mernék rá venni, hogy valóban nagyon jó fej pasi, amit L. A.-ben olyan nagy gonddal és csodálattal kell kezelni, mint valami, a kihalás szélén álló, veszélyeztetett fajt. Penelopénak szokása a lehető legjobb férfiakat vonzani. Szinte már riasztó a dolog. Azt mondja, hogy a szeplői tehetnek a dologról, mert barátságosabbnak tűnik tőlük. Nem tudom, a tudománynak mi a véleménye erről.

Miközben a legtöbben már rég ezer örömmel elszáguldottak volna a naplementébe bármelyik pasival, akivel csak Penelopénak eddig dolga volt, ő mindegyiknek mindössze egy pár hónapot ad, mielőtt szakítana velük. Összetört szívű férfiak sorát hagyja maga mögött, akiket aztán soha többé szóba sem hoz.

Borzalmas egy nőszemély. Egyszer úgy szakított egy pasival, hogy ételfutárral küldött neki egy hatalmas keksztortát, rajta egy szomorú fejjel, aztán meg jelezte, hogy nem megy a pasi húgának az esküvőjére.

Ő a legjobb barátnőm, és az életem árán is hajlandó lennék megvédeni őt.

– Vicces – mondja Penelope. – Úgy hallom, éppen a te járatodat szólítják, Elle. Legyen kellemes utad szexi üléstárssal és kevés légörvénnyel!

Aztán már le is teszi.

Én meg egy abba a városba tartó repülőn ülök, ahová azt mondtam, sohasem fogok visszatérni.

3

NEW YORK NYÁRON kész pokol.

Melegebb van, mint a dél-kaliforniai szülővárosomban, és ez a forróság hatvanméteres, tükörszámba menő épületekről verődik vissza, amelyek egyenesen az ember arcába lövik a napfényt. Az összes gazdag ember péntek délután óraműpontossággal elhúz Hamptonsba, az igazán gazdagok meg szeptemberig, addig, amíg a hőség tova nem áll, kellemes, balzsamos, őszies időt hagyva maga után, vissza sem jönnek.

A június közel sem ilyen.

Mire becipelem a bőröndjeimet az épület előterébe, már folyik rólam az izzadság. A hajam összeállt és az arcomhoz tapadt, a világosszürke melegítőszettem pedig immár sötétszürke a verejtéktől.

A portás minden tőle telhetőt megtesz, hogy ne szisszenjen fel.

– Ó, igen. Elle. Már vártuk önt. Hadd segítsek!

Még mielőtt lagymatagon kardoskodhatnék amellett, hogy majd viszem őket én, minden cuccomat felpakolja egy teherhordó kocsira, amit aztán, velem együtt, begurít egy liftbe, ami tágasabb, mint a Los Angeles-i lakásom fürdője.

Megnyomja az egyik felső gombot.

Az egész szinten mindössze két lakás található, és én ezek egyikében fogom tölteni a nyaramat.

Kinyitom az ajtót a telefonommal – már most szinte teljes bizonyossággal tudom, hogy előbb-utóbb ki fogom zárni magam, mert képtelen vagyok arra, hogy rendesen feltöltve tartsam a kütyüjeimet –, aztán majdnem átesek a küszöbön.

A plafon vagy hat méter magas. A szoba egész hátsó falát ablakok borítják, szélesebb rálátást biztosítva a városra, mint amit valaha is láttam. Olyan messzire ellátni, mindenféle akadály nélkül, és annyival az épületek felett, amelyek általában takarnák a horizont nagyját.

Ez kész őrület!

Minden relatív. A dolgokat más dolgokhoz viszonyítva fogjuk fel. Ezt egy marketingórán tanultam, aminek felvételére Penelope vett rá még az egyetem alatt. Huszonöt dollár sok egy ebédért, de nem sok egy ruháért. Kétszázezer dollár sok egy esküvőért, de nem egy házért.

Ez a lakás nagy egy irodának, még egy étteremnek is.

Úgy alapból háznak is hatalmas, nemhogy egy olyannak, ami Manhattan közepén foglal helyet.

A csomagjaim anno jókora részét elfoglalták annak a lakásnak, ahonnan most jöttem. Itt viszont csak szánalmas kis halomnak tűnnek ebben az óriási nappaliban.

Mégis kinek kell ennyi hely?, kérdezem magamtól, ahogy bentebb megyek a lakásba, minden egyes lépéssel egyre kisebbnek és kisebbnek érezve magam.

Ez egyszerűen nem praktikus. Csak ennek a szobának a tisztán tartásához egy kisebb robotporszívó-seregre lenne szükség. Remélem, ez nem olyasmi, amiért most majd én leszek a felelős.

Házfelügyelet a felújítás alatt. Ennyi. Erre szerződtem.

Kimozgatom a vállam, majd egy lenyűgöző – és a huszonhét évemet figyelembe véve aggasztó – reccsenéssel lehajolok; egyenest a laptopomat veszem célba, ami úgy lóg ki a vászontáskámból, mint ahogy azt egy bagett tenné, ha most egy Párizsban játszódó Netflix-filmben lennék. Csakhogy nem Párizsban vagyok.

És nem is egy filmben élek.

Mindössze azon vagyok, hogy megírjak egyet.

Üres oldal néz vissza rám, én pedig erőnek erejével dolgozom azon, hogy megtöltsem, a repülésben megfáradt ujjaim magukat megfeszítve igyekeznek előcsalogatni a szavakat: kis megfigyeléseket, apró ötleteket, magocskákat, amelyek, remélem, majd filmbe illő pattogatott kukoricává alakulnak. Egy abban a városban játszódó filmbe illővé, amit gyűlölök. Abban a városban játszódóba, ami még annál is büdösebb, mint amire emlékeztem.

Mintha csak erre várt volna, megcsörren a telefonom, mire veszek egy mély lélegzetet, majd bosszúságomat valami félig-meddig elfogadható szintre csökkentem.

– Szia, Sarah!

– Elle! Nagy nyár a városban. Hogy mennek eddig a dolgok?

A sütőn lévő órára meredek.

– Öhm… még csak két órája vagyok itt. – És ebből a kettőből egyet egy Uberben töltöttem, ami úgy bűzlött, mintha egy szendvics rothadozott volna az ülés alatt.

Sarah felkacag, majd ábrándozva sóhajt egyet.

– De a város akkor is úgy simul az emberre, mint egy pulóver, nem? Olyan kényelmes, úgy passzol.

– Éppen harminchárom fok van.

Sarah ismét felkacag, mintha én lennék a legviccesebb kliense, nem pedig egy forgatókönyvíró, aki szigorúan kikötötte, hogy nem dolgozik vígjátékokon. Ez az a pont, ahol rátér az üzletre.

– Szóval… van már valami ötleted?

Pislogok egyet, és már megint ott van a nyelvem hegyén, hogy még csak két órája vagyok itt, de Sarah az egyik topügynök a CAA-nál, vagyis a Creative Artist Agency tehetségmenedzsment cégnél, és csakúgy, mint a vígjátékok esetében, ahhoz is szigorúan ragaszkodom, hogy ne legyek éhező művész.

– Még nem – mondom, ahogy a hatalmas ablakon kipillantok a szóban forgó városra. – De… majd csak megszáll az ihlet. A végén mindig így történik.

– Mindig – hangsúlyozza ki Sarah, amitől összeszorul a gyomrom.

Mert közel egy éve nem írtam semmi jelentőset, és erről fogalma sincs.

Mert már csak három hónapom van arra, hogy megírjak egy forgatókönyvet, ami megváltoztathatja az életemet.

Mert annak abban a városban kell játszódnia, amit gyűlölök. Abban a városban, amiből azt hittem, sikerült kiszabadulnom.

Sarah leteszi a telefont, és a kávé… kávéra van szükségem. Méghozzá pontosan ellenkező okból, mint amiért az emberek általában isszák.

Nekem azért kell, hogy el tudjak lazulni.

Ráveszem magam, hogy vigyem a laptopomat is, hátha elkap az ihlet a lakás és a legközelebbi Blue Bottle közt, majd annak ellenére, hogy tisztában vagyok vele, borzalmasan festek, kivonszolom magam az ajtón.

Az igazat megvallva, New Yorkban még szeretek is borzalmasan festeni. A város utcáit melegítőben járva még sohasem fütyültek utánam, egyetlen barista sem kezdett bájcsevejbe velem, sőt, az emberek általában még csak rám sem néznek. És én ezt így is szeretem. Azon ritka alkalmakkor, amikor kénytelen voltam egy-egy vacsora vagy megbeszélés után beugrani egy bodegába, úgy bántak velem, mintha valami előkelőség vagy valóságshow-sztár vagy Instagram-modell lettem volna. New York tengere megnyílt előttem: hirtelen kitárták előttem az ajtókat. A felvágottas pult mögött álló pasi, aki minden egyéb alkalommal kifejezetten bunkó volt velem, szoknyában még csak fel sem ismert, én meg kénytelen voltam újra és újra kivenni a fülhallgatómat, és odavágni neki egy „Huh?”-t, mert próbált beszélgetésbe elegyedni velem. Itt még csak nem is a kinézetről van szó, jöttem rá, mert több ezer nálam vonzóbb lány akad New Yorkban. Olyan ez, mintha valahányszor csak a pasik meglátnának egy nőt, aki úgy döntött, aznap éppen szépen felöltözik, rögvest azt hinnék, hogy a csaj az ő kedvükért csípte ki magát.

A város megváltozott az elmúlt két évben. Egyes üzletek helyét közösségimédia-barát, pasztellszínűre festett kávézók vették át. Úgy tűnik, időközben divat lett a teraszokon való üldögélés. Egyik egészséges, gyors és laza étterem neve sem ismerős, melyek helyét fél éven belül úgyis jó eséllyel valami új koncepció veszi majd át, aztán egy másik, majd megint másik, mint valami végtelen, trendi reinkarnáció.

Válogatós vagyok kávézók terén.

A legtöbb esetben még csak nem is magáról a kávéról van szó (bár a bársonyos eszpresszó mindenképpen segít), hanem olyan dolgokról, amik az emberek többségét valószínűleg nem is érdeklik.

A poharak: szeretem az erős kávégallérokat. Szeretem az olyan tetőket, amiken van olyan kis rész, amivel le lehet takarni az ivólyukat, és amikben azért van anyag, mintha egy jó kis sapkája lenne az italomnak. Az olyanokat, amik nem zizegnek vagy esnek le, amikor hozzájuk ér a szám.

A hely: szeretem az olyan asztalokat, amik elég kicsik ahhoz, hogy senki se próbáljon meg odaülni hozzám, de elég nagyok ahhoz, hogy elférjen rajtuk a laptopom, az italom, és az elkerülhetetlen péksütim.

A péksütik: szeretem az olyan pékségekből származó süteményeket, amik mellette nem szállítanak a Panerának is. Szeretem a változatosságot. Néha jöhet egy egyszerű krémmel töltött fánk. Máskor egy meghatározhatatlan ízű muffin. Esetleg egy nagy, omlós croissant, ami kicsit úgy néz ki, mint egy rák.

Az extrák: ezekhez még jöhet egy kis pirítós. Bagel. Granola és joghurt.

Képes lennék az egész életemet leélni egy jó kávézóban, mindössze a laptopommal és a pénztárcámmal felszerelkezve. Egy kávéházban dolgozni kész luxusnak érződik, olyan egyetemi élménynek, amit megtarthattam. A munkám egyik legjobb része, hogy simán lehet az irodám a kávézók végtelen, egymást követő sora.

Ezek közül a kávézók közül egyiknek a nevét sem ismerem fel, úgyhogy az alapján döntök, miféle emberek ülnek benn.

A balettrózsaszín hely azzal a nevében, hogy „matcha”, ami előtt egy sor reménybeli influenszer álldogál, arra várva, hogy lefotózkodhasson az apró falfestmény előtt, amin valahogy sikerült egyszerre megjeleníteni a kávét és szárnyakat? Felejtős.

Az egérlyuknyi hely, benne a Wall Streetről szabadult öltönyös fazonokkal és olyan elviteles poharakkal, amiket a Costcóban láttam? Nem, köszi.

Végül aztán egy rozoga kinézetű ajtó előtt kötök ki. Az ablakok nem teljesen átlátszók. Bárnak néztem volna, ha nem láttam volna egy nőt, aki éppen nagyon hasonlít rám – kócos konty, melegítőnadrág, a fülében fülhallgató, a hóna alatt laptop –, kisétálni onnan, pont a kávézói croissant-nok crème de la crème-jét majszolva: egy porcukorral meghintett mandulásat.

Ez eddig kifejezetten olyasféle nap volt, amit nagyon aktívan igyekszem majd elfelejteni, de abban a pillanatban, hogy belépek erre a helyre, elönt… a béke. Kávé, tejszín, cukor és tökéletesen főzött tea illata terjeng. Úgy egy tucat asztal áll összevissza a nagy belmagasságú, tetőablakos helyiségben, és még kanapék meg egy péksütis pult is van.

Hazaértem. Hivatalosan is ráleltem a kávézóra, amit az elkövetkező három hónapban frekventálni fogok, és remélem, hogy nem tesznek majd ki rólam egy fotót áthúzva egy nagy X-szel azért, amiért kisajátítom magamnak az egyik asztalukat.

Egy pár órára kezdem azt hinni, hogy talán az, hogy visszajöttem New Yorkba, nem is olyan borzalmas dolog. Végül is valóban kávézók végtelen sora várja itt az embert.

Írni nem írok az új kedvenc asztalomnál ülve, de átolvasom az összes e-mailemet, és végigveszem a tennivalóim listáját – vagyis gyakorlatilag mindent csinálok, kivéve az írást. És erre a dolgok mintha kezdenének őszintén rendben lenni.

Egészen addig, amíg kávéval és mennyei süteményekkel telve – kicsit úgy érezve magamat, mintha én is egy latte lennék – el nem indulok hazafelé, amikor is elered az eső.

Először éppen csak csöpög. Megszaporázom a lépteimet. Nem olyan rossz a helyzet, csak kicsit nedves lesz a kontyom, meg feltűnik pár csepp a pulcsimon.

Aztán, mindenféle figyelmeztetés nélkül, leszakad az ég, én pedig egyszeriben bőrig ázom.

Mint egy anya, aki rögtön a gyermeke miatt kezd aggódni, nekem azon nyomban a szeretett laptopom jut eszembe, mire egy pillanatot sem vesztegetve a ruhám alá csúsztatom, az életem árán is megóvva.

Rohanok, az esernyők tengerében valaki majdnem kiböki a fél szememet, miközben az eső úgy veri a fejem, hogy a flancos selyemhajgumim a vihar áldozatává válik és leesik, mire hosszú, nedves hajam az arcomhoz tapad.

Mire elérek az épület portájáig, annyira elázom, hogy majdnem elküldenek. Már éppen nekikezdenék dörömbölni az üvegen, amikor a portás felismer, majd ezúttal valóban felszisszen, ahogy minden egyes lépéssel nyikorgó-cuppogó hangot hallatva átvágok a márványpadlón.

A hajam az arcomba lóg, a laptopom a hasamhoz tapad, és egészen addig fel sem fogom, hogy valaki más – aki mellesleg csontszáraz – is van velem a liftben, amíg egyszerre nem nyúlunk ugyanazért a gombért, és az ujjaink össze nem akadnak.

Egymás felé fordulunk, mire majdnem befejezem pocsolyává válásom folyamatát.

Ő az.

A pasi a magazin címlapjáról. A pasi a hírekből.

A pasi, akivel egyszer smároltam egy lépcsőházban, nem is olyan messze ettől a lifttől.

A Milliárdos Agglegény.

Parker Warren.

Olyan gyorsan fordítom el a fejem, hogy biztos vagyok benne, nem láthatta az arcomat. Nem mintha amúgy felismerhetne. Valószínűleg már vagy száz csajjal kavart azóta az éjszaka óta, már ha lehet hinni a sajtónak. Annyi a cikk róla meg a randizási szokásairól, hogy gyakorlatilag a Daily Mail főoldalán él.

Megnyomja az emeletünk gombját, mire megmozdul a padló. Vagy lehet, hogy én mozdulok – lehet, hogy mindjárt elájulok.

Mégis mit keres itt, ebben az épületben?

Az én emeletem felé tartva?

Többször álmodoztam arról, hogy egy nap majd újra találkozunk, mint azt hajlandó lennék bevallani. Arról, hogy a képébe vágom, mekkorát tévedett mindennel kapcsolatban, amit rólam hitt, esetleg mindezt egy, a legjobb eredeti forgatókönyvért járó Oscar-díjjal a kezemben.

Nem pedig úgy, hogy közben totál úgy festek, mint egy felmosórongy.

A lift megáll, én pedig a fejemet lehajtva kihúzok belőle, olyan gyorsan, hogy ő még egy lépést sem tett a folyosón, amikor én már a lakásban vagyok.

Aztán a hátamat az ajtó túlsó oldalának préselem, sebesen kapkodva a levegőt, és esővíz csepeg az importált keményfa padlóra, majd hallom, ahogy az emeleten található egyetlen másik lakás ajtaja kinyílik… majd becsukódik.

Ő az emelettársam.

Na, ez aztán filmbe illő pillanat, suhan át az agyamon.

Csakhogy ezúttal horrorfilmbe csöppentem.

4

– BIZTOS MEGHÚZTAM AZ ÖRDÖG BAJSZÁT egy előző életemben – mondom Penelopénak a telefonban.

Barátnőmet túlságosan lefoglalja a nevetés ahhoz, hogy képes legyen egy értelmes mondatot összehozni. Újra és újra nekiveselkedik, majd olyan hang tör elő belőle, ami a szárazföldön való fulladozás és egy boszorkány imitálása közt váltakozik, én meg csak azért nem bontom a vonalat, mert nem akarom egyedül átélni ezt a fajta pánikot.

– Te…

– A pasi meg…

– Ugyanaz az emelet…

Amikor végre megnyugszik, felsóhajt.

– Azta, Elle. A karma baromira nem barátod.

– Te most komolyan Taylor Swiftet idéztél nekem?

– Még szép. – Hümmög egy sort. – Szóval még mindig nevetségesen szexi?

Igen. Még mindig úgy néz ki, mint egy modell vagy egy profi sportoló, nem pedig úgy, mint egy huszonkilenc éves techgéniusz, aki a feje tetejére állított egy iparágat, aztán éppen most adta el a cégét több milliárd dollárért. Nem csoda, hogy a média annyira odáig van érte, kezdve a Forbes címlapsztorijától egy, a Cosmóban megjelent mélyre menő cikkig arról, hogy vajon eddig miért nem volt sohasem komoly kapcsolata.

– Nem igazán – mondom abban reménykedve, hogy talán mire legközelebb látom, a karma valóban a pasim lesz – nem is, inkább a vőlegényem –, ő meg öregszik vagy negyven évet, és kihullik az összes haja.

Penelope rosszallón csettintget a nyelvével.

– Ha nem ismernélek már közel egy évtizede, még hinnék is neked.

– Ha nem ismernélek már közel egy évtizede, harminc másodpercnyi fulladozó boszorkányröhögés után letettem volna a telefont.

Erre csak még jobban nevetni kezd. És tényleg úgy hangzik, mint egy fulladozó boszorkány.

Penelope a legjobb dolog, amit a Columbia Egyetemtől kaptam, és jó eséllyel az egyetlen oka annak, hogy lediplomáztam. Miután személyes okokból kimaradtam egy félévre, felmerült bennem, hogy egyszerűen… nem megyek vissza New Yorkba. Penelope volt az, aki az országot átrepülve eljött Kaliforniába, összepakolta a holmimat, és rákényszerített, hogy visszajöjjek vele.

Szóval tűröm a röhögését. Nem, szeretem a röhögését – bár nincs az a kínzás, amivel rá lehetne venni arra, hogy ezt szemtől szemben bevalljam neki.

Érdekes, hogy a szeretet hogyan színez át olyan dolgokat, amiket alapesetben gyűlölnék, az abszolút kedvenc árnyalatomra.

– Penelope – mondom kimérten, mire abbahagyja a nevetést, mivel nagyon jól tudja, hogyha a teljes nevén szólítom, mind a négy szótagot kimondva, az azt jelenti, most komolyan fogunk beszélni. – Most meg mégis mihez kezdjek?

Felsóhajt.

– Semmihez. Ugyanazon az emeleten laktok, de mindketten tudjuk, hogy kész remete vagy. Csakis azért hagyod el a lakást, hogy egymagad biztosítsd a legközelebbi kávézó teljes havi bevételét, úgyhogy jó eséllyel nem fogtok megint találkozni. És ha mégis így lenne… tégy úgy, mintha nem emlékeznél rá. – A szavait pillanatnyi csend követi. – Lehetek veled őszinte?

– Mindig az vagy. – Néha brutálisan őszinte.

– Elle, valószínűleg nem is emlékszik rád.

Na tessék, itt is van: a tű, ami felszúrja a tüdőmet, amitől még nevetségesebbnek érzem magam, amiért így dédelgetem ezt a furcsa gyűlöletet olyasvalaki iránt, aki tulajdonképpen egy idegen számomra.

Ha a dolog mélyére ások – amit meg is tettem a pszichológusommal, többször is –, tudom, hogy ez azért van, mert a fickó képvisel mindent, amit gyűlölök. A kinézetem alapján alkotott véleményt rólam, mintha kizárt dolog lett volna, hogy a magam jogán sikeres legyek. Mintha szükségem lett volna rá, hogy egy pasira támaszkodjak, mintha valami álnok pénzhajhász lettem volna.

Vajon eszébe jutott akár csak egy pillanatra is, hogy sikeres forgatókönyvíró lehetek, aki éppen a találkozásunkat megelőző este írt alá szerződést egy filmre, ami végül több mint félmilliárd dollárt kaszált?

Nem. Meglátott, és rögtön feltételezte, hogy valaki más pénzére hajtok.

A dolog talán nem zavart volna annyira, ha az anyám nem ádázul önállónak nevel. Hogyha nem lett volna két munkahelye, miközben még a mesterdiplomáján is ügyködött, hogy a húgommal továbbra is jó iskolába járathasson minket, miután az apám lelépett. Ha egészen kicsi korom óta nem mondogatta volna nekem, hogy sohase támaszkodjak másra, vagy engedjem, hogy bárki, főleg egy férfi, kontrolláljon engem.

Erősek vagyunk, mondta mindig. Bármit képesek vagyunk átvészelni. Senki másra nincs szükségünk.

Szóval mihez kezdjek magammal most, hogy ő elment?

Összeszorul a torkom, ahogy anyára gondolok. A kezemet a nyakamhoz emelve végighúzom a hüvelykujjam a nyakláncom és a medál mentén, ami egykoron anya pulzuspontján pihent, és ami az egyetlen dolog, ami megmaradt nekem belőle a leckéin túl.

A lépcsőházban történtek óta minden csepp gyűlöletemet Parker Warren felé irányítottam. Pár hetente rákerestem, mintha ez valamiféle függőség lett volna. Mintha valami egyoldalú versengés zajlott volna köztünk. Az, hogy láttam az arcát, hogy emlékeztettem magam arra az éjszakára, segített összpontosítanom. Arra inspirált, hogy keményebben dolgozzak. Hogy jobb legyek. Hogy bizonyítsam magamnak – és neki, ha esetleg valaha is újra látnám –, hogy az a nő vagyok, akinek az anyám nevelt. Mert ezzel valahogy életben tartottam őt.

– Igazad van – mondom Penelopénak, mivel tényleg így is van. Bár én az utóbbi két évben mentális céltáblának használtam őt, Warren valószínűleg egyáltalán nem is emlékszik rám. Az egész találkozásunk alig öt percig tartott. A legtöbb embernek rengeteg különféle emléke van rengeteg különféle idegenről. A legtöbb ember nem is emlékszik az idegenekre.

Penelope témát vált, amikor pedig megszólal, a hangja túlságosan is könnyeden cseng.

– Szóval! Más vizekre evezve, sikerült…

Írnod. Félúton elharapja a mondatot, mivel az elmúlt pár hónap folyamán, miközben igyekeztem megküzdeni ezzel a… bármi is legyen ez a mentális blokk, ez a szó be lett tiltva a lakásunkban.

– Nem. De még csak egy napja vagyok itt. Biztosra veszem, hogy hamarosan megszáll az ihlet.

Penelope egyetért. És ha nem ismerném már közel egy évtizede, még talán hinnék is neki.

A MUNKA HALOGATÁSA KIFEJEZETTEN produktívvá tett. Minden egyes kifogást megragadok, csak hogy ne kelljen az üres oldal előtt ülnöm – hogy ne kelljen néznem, ahogy a kurzor tágas otthonának kényelméből gúnyol, úgy pislogva, mintha csak azt mondaná, Nekem mozognom kéne, emlékszel?. A kifogásomat most éppen a kipakolás jelenti.

A pár, akinek a lakását őrzöm, valójában még sohasem lakott itt. A hely éppen a felújítás utolsó szakaszainál tart – amit az ingyen lakhatásért cserébe finoman ellenőriznem kell–, úgyhogy a nagyja lakható. Az egyedüli befejezetlen helyiségek a vendég fürdőszoba – micsoda egy dolog –, a fő hálószoba és a jövendőbeli dolgozószoba, ami nagyobb, mint az otthoni hálószobám. Jelen pillanatban egyedül az én szobám van berendezve, aminek az ablakából rálátok egy működő óratoronyra, az Empire State Buildingre, és úgy egy tucat tűzlépcsőre és víztoronyra. Az emelet olyan magasan van, hogy a tetőkön keresztül tárul elém a város, én meg mintha egy, a fejét lehajtó óriás lennék, akinek a fülét felhők cirógatják, a tarkóját pedig a nap melegíti.

Amikor Penelope segített becsomagolnom, azt mondta:

– Elle, te a nyarat fogod New Yorkban tölteni.

Erre én meg azt feleltem:

– Penelope, te sztrókot kaptál?

Megragadta a bőröndjeim oldalát, és megrázta azok tartalmát.

– Ez itt csupa pulóver meg melegítőnadrág! – sóhajtott fel. – Már évek óta élünk L. A.-ben, és még sohasem láttalak ruhában vagy bármiben, ami csak egy kicsit is jól mutat rajtad. Allergiás vagy a napfényre? Attól félsz, hogy majd megutállak, amiért napi szinten tömöd magadba a sós kekszet, a fagyit, a bageleket és a lattékat, és valahogy még így is pilatestested van?

Összeráncoltam az orromat.

– Pilatestestem?

– Tudod, mire gondolok!

Komolyan nem tudtam, de most már kezdem érteni, hogy van valami igaza a ruháimmal kapcsolatban. A nagyjuk vagy kifakult Columbia cucc – mert olyan puhák, mint egy pizsi, de ennek ellenére nagyjából elfogadható, hogy az íróbarlangomon kívül is viseljem őket –, vagy olyan kasmírpulóverek, amik már annyira szöszösek, hogy csak azokból össze lehetne hozni egy teljes új pulcsit, jógagatyák, amik soha, egyetlen jógastúdiót sem láttak belülről, és bolyhos zoknik. Az, hogy egész felnőtt életemben otthonról, a laptopomról dolgoztam, odáig vezetett, hogy minden, ruhákat érintő döntésemet teljes egészében kényelmi és egy cseppet sem esztétikai szempontból hozom.

Az egész halomban mindössze egyetlen ruha akad, és az is Penelopéé. Ez amúgy olyan rövid és szűk, hogy csakis egy night-club falain belül lenne értelme viselni. Biztos úgy csempészte be a bőröndömbe, a legkisebb pár Louboutin cipőjével egyetemben.

A szememet forgatva beteszem őket a szekrénybe, miközben teljes bizonyossággal tudom, hogy sohasem fogják látni New Yorkot ezen az egyedi készítésű polcon túl.

Lezuhanyozom, háromféle kedvenc szappanommal vakarva le magamról a New York-i esőt és annak a személynek minden még megmaradt emlékét, aki a fal túlsó oldalán lakik. Amikor kilépek a fürdőből, még mindig csepeg kicsit az eső, az égen pedig viharfelhők gyülekeznek. Ilyen magasból nézve mintha a csípőmig érnének, mintha, ha kinyitnám az ablakot, végig tudnék mászni rajtuk.

Vigaszkaja. Arra van szükségem. Semmi sem dobja fel úgy az embert egy rossz nap után, mint egy kekszes-tejszínes turmix és egy sült csirkés szendvics vacsira. Lakomámat a padlón fogyasztom el, pont ott, ahol egy nap majd egy pihe-puha kanapé áll, miközben az elém helyezett laptopon megy a Három hónap múlva esküvő!

Még én is tisztában vagyok vele, hogy ez elég lehangoló látvány.

Ez az első estém újra New Yorkban, és így töltöm. Ha Penelope lennék, most éppen a lábamra cuppanva tapadó cipőben ropnám a legexkluzívabb klubban. Ha a kishúgom lennék, éppen egy művészeti galéria megnyitóján illegnék, olyan szavakat használva, mint például a „posztmodernizmus”, miközben apró kockákra vágott ételt majszolok. Ha a legutóbbi forgatókönyvem főszereplője lennék, a Times Square forgatagának közepén állnék, arcomat az ég felé fordítva, anélkül hogy bármi miatt is aggódnék.

Én azonban én vagyok, és számomra már évek óta így fest a tökéletes este.

Amikor lefekszem aludni, egyre csak az jár a fejemben, hogy mégis mikor engedtem, hogy az életem ilyen unalmassá váljon – és hogy vajon mikor kezdtem ezt észrevenni.

5

SZIRÉNASZÓRA ÉS VILLOGÓ FÉNYEKRE ÉBREDEK. Azon tűnődve, hogy vajon nem valamiféle lázálomba csöppentem-e, kinyitom az egyik szememet, mire egy kimért, modern robothang közli velem: Kérem, induljon el a legközelebbi kijárat felé! Ne használja a liftet! Ez tűzriadó.

Rögtön talpra pattanok, mire görcsbe rándul a gyomrom. Talán az a turmix meg a sült csirkés szendvics mégsem volt olyan jó ötlet. Elkap a pánik, mert szorongó vagyok, és mert nagyjából ez a lehető legrosszabb szituáció, amit csak el tudok képzelni, aztán megmagyarázhatatlan módon ahelyett, hogy egyszerűen lepillantanék, hirtelen nekiállok végigtapogatni a testemet, hogy mi van rajtam. Egy spagettipántos top és egy rövid pizsamagatya. Megteszi. Odakinn valószínűleg vagy ezer fok van.

A robot rám szól, hogy hagyjam el a lakásomat, mire így is teszek, de aztán visszarohanok.

A kicsikém!

Felkapom a laptopomat a konyhapultról, a telefonomat a hónom alá dugom, majd felhúzom a teniszcipőmet, és kivetem magam a folyosóra.

A robot, csakúgy, mint a sziréna, idekinn még hangosabban szól. Rálelek a vészkijárat lépcsőházának ajtajára, és nekiveselkedem a vállammal. Az ajtó valami keménynek csapódik…

Egy embernek.

Nem csak egyszerűen egy embernek.

Dermedten állok az ajtóban, a laptopomat a mellkasomhoz szorítva, miközben az arcomat megvilágítják a minden bizonnyal cseppet sem előnyös vészfények.

Ő az. Parker.

És már megint egy lépcsőházban vagyunk.

Elle, valószínűleg nem is emlékszik rád, szól a fejemben Penelope mély, lényegre törő hangja, és igaza is van. A pasi szeme még most, hogy nem vagyok bőrig ázva, sem kerekedik el a felismeréstől. Nem kérdezi meg tőlem, hogy nem találkoztunk-e már.

Egyszerűen csak vet egy pillantást a laptopomra, és összehúzza a szemöldökét.

– Te most le akarod azt magaddal cipelni hatvan emeleten keresztül?

Hatvan? Sikerült teljesen megfeledkeznem róla, hogy milyen magasan vagyunk. Megeresztek egy kacajt, ami alapból is félőrültnek hangzik, a lépcsőházban visszhangozva meg még inkább.

– Nem – mondom, ahogy a vállammal ismét kinyitom az ajtót. – Inkább szembenézek a tűzzel.

Hirtelen kinyúl, és elkapja az ajtót.

– Nem mehetsz csak úgy vissza a lakásodba.

– Valószínűleg úgyis vaklárma.

– És ha nem az?

Bosszúsan keresztbe teszem a karomat a laptopom körül.

– Te is éppen csak itt álldogáltál. Egyértelműen a lehetőségeidet mérlegelted, mielőtt ideértem.

Erre aztán haragosan néz rám, és hazudnék, ha nem ismerném be, hogy a gyomrom vet egy bukfencet. A szeme igazságtalanul zöld, olyan árnyalatú, amit el sem tudnék képzelni a saját arcomon.

– Most, hogy itt vagy, nem hagyja a lelkiismeretem, hogy visszaengedjelek. Hátha valóban tűz van.

– Milyen hősies! A hatvan emeletnyi lépcsőn is a karodban fogsz lecipelni? Mert a tizedikes tesióra óta semmit sem edzettem, úgyhogy a lépcső nagyobb eséllyel végez velem, mint a tűz.

A tekintete egy fél pillanatra a testemre téved, mielőtt ismét a szemembe nézne. És azalatt a fél pillanat alatt egy kicsit olyan, mintha… lecsekkolna?

– Komolyan? – kérdi félig unottan, félig hitetlenkedve.

Eszembe jut, mit is mondott Penelope a pilatestestről, majd száműzöm is a gondolatot a fejemből. Nem, egyáltalán nem csodálja az ebbe a trikóba, ami immár túl botrányosnak tűnik ahhoz, hogy a lakáson kívül is viseljem, és ebbe a rövidgatyába, ami már az egyetem első éve óta megvan, bújtatott, cseppet sem kiemelkedő testemet. Valószínűleg mindennel flörtöl, aminek csak pulzusa van, már ha lehet hinni azoknak a klubok előtt készült paparazzi-fotóknak. Még sohasem fotózták le kétszer ugyanazzal a nővel.

Nem mintha olvastam volna ezeket a cikkeket.

Magamra erőltetem a lehető legbosszúsabb arckifejezést, és felsóhajtok.

– Tudod, mit? Én figyelmeztettelek – mondom, majd durván ellépve mellette elindulok lefelé a lépcsőn.

Nem hazudtam. Az utóbbi pár évben a testedzést számomra a Breville kávéfőzőmhöz való hét lépés, a fürdőbe való öt lépés, vagy a délutáni szieszta esetén az ágyamhoz vezető négy lépés alkotta. Penelope egyszer lecsekkolta a telefonom egészség-applikációját, és felkiáltott:

– Elle! Te átlagban kilenc lépést tettél meg a héten? Az Apple talán már azt hiszi, hogy meghaltál!

Lefelé kell menni. Ez nem lehet olyan nehéz.

Három emelet után már kétrét görnyedve kapkodom a levegőt, mintha most futottam volna le egy maratont. Meg vagyok róla győződve, hogy Parker beelőzött, és lement egyedül, de amikor végre kinyitom a szememet, látom, hogy ott áll, lazán a falnak dőlve, mintha nem is ordítana még mindig a tűzjelző.

– Nem vicceltél.

Levegő után kapkodva megrázom a fejem.

– Miért viccelnék azzal, hogy egy gramm izom sincs a testemen?

Erre csak néz engem nagy meredten, metsző, zöld szemével úgy vizslatva, mintha egy olyan kód egy sora lennék, amit fel kell törnie. Aztán felém nyújtja a kezét.

Egy pillanatra azt hiszem, azt ajánlja, hogy majd fogja a kezemet, vagy hogy levisz a hátán, vagy valami hasonlóan és teljes egészében kellemetlen dolgot, de aztán a riadt képem láttán összehúzza a szemöldökét, és így szól:

– Add a laptopodat!

Erre aztán a mellkasomhoz szorítom a szóban forgó kütyüt, és elfordulok tőle, mintha valamiféle tolvaj lenne.

– Nem.

Ráncba szalad a homloka.

– Nem?

– Nem. Elbírom. – Dehogy bírom. Az extra súly kibírhatatlanná teszi az utat.

Parker hitetlenkedve néz rám.

– Most azt hiszed, hogy el fogom lopni?

Megrántom a vállamat.

– Nem ismerlek.

Döbbenten felkacag. Egy pillanattal később aztán arcára ismét kiül kedvenc, viharos kifejezése.

– Van egy csomó laptopom. Szóval bármennyire bájosak ezek a matricák…

Rögvest megbánom a laptopom teljes fedelét fedő, tucatnyi különböző kávéillusztrációt.

– …nincs szükségem a tiedre. – Ismét felém nyújtja a kezét.

– Rendben. – Átadom a laptopot, majd hozzáteszem: – Egy csomó titkosítás meg izé van rajta, szóval ha akarnád, sem tudnád használni.

A laptopomon semmi ilyesmi nincs. Habár, őszintén szólva, talán kellene, hogy legyen.

Bár nekem majdnem az egész mellkasomat kitakarta, a laptop nevetségesen kicsinek tűnik az oldala mellett.

– Valóban? – kérdezi Parker lassan, mintha nem lenne képes öt másodperc alatt feltörni minden titkosításomat, ha létezne ilyesmi. Osztályelsőként végzett a Stanfordon, és olyan jól ment neki a kódírás, hogy az amerikai kormány már gimis korában alkalmazta.

Nem mintha valaha is felkerestem volna a Wikipedia-oldalát, vagy ilyesmi.

Némán megyünk tovább, és még engem is lenyűgöz, hogy tíz egész emeletet haladunk, mielőtt ismét az oldalamat markolászva a falnak nem dőlök.

– Menj tovább nélkülem! – mondom, és komolyan is gondolom. – Mentsd meg a laptopomat! Fontos cuccok vannak rajta.

A fejét oldalra döntve pillant rám.

– Akkor viszont, gondolom, neked is ki kéne jutnod a lépcsőházból, minekutána senki sem lenne képes feltörni a csomó titkosításodat.

A hangszínét hallva vetek felé egy szúrós pillantást. Aztán felnyögök.

– Nemlettvolnaszabadmegennemaztaturmixotmegasültcsirkésszendvicset.

– Ez most emberi nyelven volt?

– Azt mondtam – jelentem ki felszisszenve –, hogy nem lett volna szabad megennem azt a turmixot meg a sült csirkés szendvicset.

A szavaimat pillanatnyi csend követi. Aztán:

– Biztos vagyok benne, hogy az ember issza a turmixot, nem pedig eszi.

Továbbra is kétrét görnyedve megrázom a fejem.

– Nem. Én kanállal eszem az enyémet. Tízszer olyan élvezetes, és sokkal tovább tart.

Szinte érzem magamon a tekintetét, bár közben én meg összeszorítom a szemem a fájdalomtól. Az oldalamat kínzó görcs olyan, mintha egy egész tartónyi kést döftek volna belém.

– Menj! – nyögöm. – Komolyan. Szomorú lenne, ha a világ dollármilliárdosainak száma 2668-ról 2667-re csökkenne.

Egy pillanatnyi szünet. Kettő.

– Te tudod, ki vagyok?

– Hát persze, hogy tudom – mondom idegesen, ahogy az univerzum ismét emlékeztet ama tényre, hogy Parker nem emlékszik a találkozásunkra. – A képed per pillanat ott virít minden egyes címlapon. – Rápillantok a vállam felett. – Bocsánat, fejet kellett volna hajtanom előtted? Gratulálnom a céged eladásához? Felvetni neked egy startup ötletét? Nem ismerem a szabályokat.

Mintha megrándulna a szája sarka, de nem, biztos csak a képzeletem játszik velem, mert a következő pillanatban már megint a homlokát ráncolja.

– Hogy hívnak? – szegezi nekem a kérdést.

– Miért?

– Te tudod az én nevemet. Úgy fair, hogy én is ismerjem annak az embernek a nevét, akinek az oldalán meg fogok halni egy lépcsőházban.

– Nem fogunk meghalni – forgatom a szememet.

Egy csepp füst sem érződik, és csak egy páran vannak alattunk a lépcsőházban, vagyis a legtöbb lakó úgy döntött, hogy a lakásában marad. Nekik valószínűleg volt annyi eszük, hogy felhívják a portást lenn, vaklárma van-e.

– A nevem Elle.

– Mint a magazin?

Felhúzom a szemöldökömet.